УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 182/1953/19
провадження № 51-3275ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040340004092, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю: за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України – на строк 14 років; за ч. 4 ст. 187 цього Кодексу – на строк 12 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією усього майна, яке є його власністю. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 31 грудня 2018 року приблизно о 10 год 15 хв, знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , вчинив розбійний напад на ОСОБА_5 з метою заволодіння її майном, в ході якого застосував до неї насильство небезпечне для її життя і здоров`я, чим заподіяв їй тілесні ушкодження, після чого скоїв умисне вбивство ОСОБА_5 з корисливих мотивів, за обставин детально наведених у вироку.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 13 квітня 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вищевказані судові рішення стосовно засудженого ОСОБА_4 і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що оспорювані судові рішення підлягають скасуванню через порушення судами вимог ст. 384 КПК України (не роз`яснення засудженому судом права на розгляд кримінального провадження судом присяжних).
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як було зазначено вище, прокурор подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення у зв`язку з істотним порушенням судами вимог кримінального процесуального законодавства, яке, на думку прокурора полягало в тому, що суд не роз`яснив обвинуваченому право на суд присяжних.
Оцінюючи доводи прокурора, суд виходить з такого.
Частиною 3 ст. 31 КПК України встановлено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого – судом присяжних. При цьому згідно з ч. 1 ст. 384 цього Кодексу прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК України однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Відповідно до ч. 2 цієї статті при вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Таким чином, підставою для скасування судового рішення є не будь-які порушення вимог кримінального процесуального законодавства, а лише істотні порушення, тобто такі, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Оцінка істотності порушень процесуального законодавства здійснюється судом касаційної інстанції з урахуванням обставин конкретного провадження.
Як слідує з висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 523/6472/14-к, нероз`яснення права на суд присяжних є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій і нового розгляду, якщо це перешкодило засудженому реалізувати своє право на суд присяжних. Як зазначила у своєму рішенні Велика Палата Верховного Суду, «попри невідповідність дій суду приписам статті 384 КПК України, в цій ситуації скасування вироку з призначенням нового судового розгляду не буде необхідним та ефективним засобом виправлення допущеної помилки і не сприятиме реальному захисту прав і свобод засуджених. Навпаки, анулювання результатів усіх процесуальних дій, виконаних судом упродовж майже двох років в установленому законом порядку, з метою дотримання самої лише формальної процедури призведе до неефективного витрачання людських і часових ресурсів, втрати значної частини доказів і порушення прав учасників процесу на розгляд справи упродовж розумного строку». 
Хоча обставини цього провадження певною мірою відрізняються від ситуації, яка розглядалася у справі № 523/6472/14-к, Верховний Суд відзначає, що право на суд присяжних є саме процесуальним правом сторони, і такий суд не може розглядати справи без прямо висловленої вимоги обвинуваченої особи. Тобто, на відміну від порушень, які можуть поставити під сумнів «законність складу суду», вирішення питання розгляду справи судом присяжних є таким, що залежить від позиції обвинуваченого.
Дійсно реалізація права на розгляд кримінального провадження судом присяжних може залежати від того, чи було роз`яснено обвинуваченому, що він має таке право та яким чином він може ним скористатися.
Саме тому у кількох випадках Верховний Суд скасовував судові рішення, коли про таке порушення заявляла сторона захисту (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 751/4876/15-к та від 15 січня 2020 року у справі № 182/166/15-к). 
Однак у цьому провадженні засуджений, який був належним чином ознайомлений із таким правом прокурором перед направленням обвинувального акта до суду й був представлений захисником, не оскаржував вирок суду першої інстанції з підстав, про які зазначає прокурор, ні в апеляційному, ні в касаційному порядку. 
Відтак, з огляду на обставини цього конкретного провадження, Верховний Суд вважає, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів належного обґрунтування на підтвердження того, що засуджений мав намір скористатися правом на розгляд його провадження судом присяжних, але не зробив цього внаслідок порушення судом першої інстанції положень ст. 384 КПК України. Тобто прокурор не обґрунтував наявність саме істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального законодавства в цьому конкретному кримінальному провадженні. Так само прокурор не навів переконливих доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства  судом апеляційної інстанції, який переглядав справу у межах доводів і вимог апеляційної скарги обвинуваченого, який про таке порушення не заявляв. 
З огляду на наведене підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                            ОСОБА_3