ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20600/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                                          
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
за участю секретаря судового засідання                    Головченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпідлога Групп» на ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпідлога Групп» до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИЛА:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпідлога Групп» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області, в якому просило визнати неправомірною та скасувати постанову відповідача від 28.05.2019 про накладення штрафу на позивача в розмірі 250380,00 грн.
Позивачем до суду першої інстанції було подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за постановою відповідача від 28.05.2019 № КВ1082/1063/АВ/ТД/ФС-402 про накладення на позивача штрафу.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 січня 2020 року у задоволенні вказаної заяви позивача - відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву про вжиття заходів забезпечення позову. На думку апелянта ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що фактичне виконання рішення, яке не набуло статусу остаточного, суперечить принципам верховенства права та законності, а виконання такого рішення істотно ускладнить ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, оскільки при вилученні коштів за оспорюваним рішенням з обороту підприємства останньому будуть завдані матеріальні збитки у формі упущеної вигоди, майнова відповідальність за невиконання власних грошових зобов`язань, в тому числі і податкових, а подальше повернення коштів передбачає досить тривалу процедуру.
Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавав. Жодні його письмові пояснення стосовно обґрунтованості заяви позивача про забезпечення позову в матеріалах справи відсутні.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що постановою ГУ Держпраці в Київській області від 28.05.2019 № КВ1082/1063/АВ/ТД/ФС-402 (а.с.80)  на позивача накладено штраф у розмірі 250380,00 грн.
Зазначена постанова подана на примусове виконання та постановою старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Родіонова Ю.А. від 22.08.2019 ВП№59867482 (а.с.4) відкрито виконавче провадження з виконання оскаржуваної постанови.
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 28.05.2019 № КВ1082/1063/АВ/ТД/ФС-402, провадження за якою відкрито ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 листопада 2019 року.
23.12.2019 головним державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Нікітіною М.О. винесено постанову ВП №59867482 (а.с.5), якою накладено арешт на грошові кошти позивача, що містяться на рахунку 305749 АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» UA203057490000026008000000652 та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 275787,00 грн.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач зазначив, що в нього відсутні інші банківські рахунки, а арешт коштів на єдиному рахунку позивача фактично заблокував його господарську діяльність і унеможливлює виплату заробітної плати та податків до бюджету. При цьому, фактичне виконання рішення, про скасування якого просить товариство та яке не є, істотно ускладнить ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду з позовом.
Суд першої інстанції, приймаючи ухвалу про відмову у вжитті заходів забезпечення адміністративного позову, виходив з того, що до розгляду даної справи по суті та з наданих позивачем документальних доказів неможливо зробити висновок про очевидну протиправність оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень (відповідача), крім того не надано доказів того, що стягнення штрафу завдасть позивачу значної шкоди.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим, виходячи з наступного.
Частинами 1, 2 ст. 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що з метою захисту прав та інтересів позивача суд за його заявою або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, постановлення якої належить до дискреційних повноважень суду та вирішення питання щодо їх вжиття залежить від наявності однієї з обставин, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України, що встановлюється судом виходячи з конкретних доказів, поданих заявником.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Не допускається забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України).
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб-позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Згідно з п. 9 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (надалі - Порядок № 509) штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.
Відповідно до пункту 11 Порядку № 509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються - органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених ч. 2 ст.  265 Кодексу законів про працю України).
Законом України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону.
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень, серед іншого, є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Отже, відповідач вчинив дії щодо примусового виконання оскаржуваного рішення, що, в свою чергу, свідчить про те, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Позивачем надано довідку від 04.02.2020 вих.№04/02-2 за підписом директора та бухгалтера ТОВ «Укрпідлога Групп», в якій надано власне підтвердження відсутності будь-яких рахунків в інших фінансових установах, і що саме рахунок, на який накладено арешт, використовується позивачем у здійснення господарської діяльності, для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України.
При цьому, відповідно до даних ЄДРПОУ статутний капітал позивача становить 5000 грн., тобто, розмір застосованих постановою від 28.05.2019 № КВ1082/1063/АВ/ТД/ФС-402 штрафних санкцій на суму 250380,00 грн та арешт коштів на його рахунку постановою державного виконавця від 23.12.2019 ВП №59867482 на суму 275787,00 грн. спричиняє значний негативний вплив на його фінансово-господарську діяльність та/або можливість здійснення такої діяльності, в тому числі щодо виплати заробітної плати працівникам та сплати до бюджету податків, зборів, інших обов`язкових платежів. 
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанов від 10.10.2019 у справі №  640/7046/19.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, з огляду на наявність передбачених законодавством підстав для вжиття заходів забезпечення позову. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпідлога Групп» - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 січня 2020 року про відмову у вжитті заходів забезпечення позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпідлога Групп» про забезпечення позову - задовольнити.
Зупинити стягнення на підставі постанови Головного управління Держпраці у Київській області від 25 травня 2019 року №КВ1082/1063/АВ/ТД/ФС-402 до набрання законної сили судовим рішення в адміністративній справі №640/20600/19.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                      Н.В.Безименна

Судді                                                                                          Л.В.Бєлова

                                                                                                    А.Ю.Кучма