ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року	Львів	Справа № 140/485/20 пров. № А/857/8176/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Онишкевича Т.В.,
                                                                                             Обрізка І.М.,
секретаря судового засідання                                            Чопко Ю.Т., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 Мір ОСОБА_2 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Валюх В.М.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в м.Луцьку          04 червня 2020 року у справі №140/485/20 за позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В:

10.02.2020 Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №458-19 від 26 грудня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Афганістана Хашмі ОСОБА_4 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Хашмі ОСОБА_4 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду 04 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач ДМСУ та третя особа ГУ ДМСУ в Закарпатській області дотримали встановлену процедуру розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, провівши співбесіди, оформлені протоколами від 19.09.2019, від 18.11.2019, всебічно вивчивши та оцінивши документи та матеріали, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних). Суд першої інстанції вказав, що твердження заявника, що саме викрадення сина змусило виїхати з країни походження, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними; у разі повернення до Афганістану немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань; має місце невідповідність задекларованого наміру отримати статус біженця з огляду на незаконне знаходження в Україні протягом 3 місяців, незаконний перетин державного кордону та потрапляння до Угорщини, а також з огляду на перебування в Таджикистані та не звернення за захистом.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду 04 червня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою внутрішнього збройного конфлікту на території Афганістану, a також систематичного порушення прав людини, залишив країну свого походження - Афганістан у пошуках притулку та прибув в Україну i звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Скаржник вказує, що шукач притулку не повинен щось доводити, a замість того він має обґрунтувати своє звернення, тому неприпустимим вважає висновок суду, що позивач чогось не довів. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не досліджував інформації про країну походження, не зазначив чому він відкидає безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, зокрема зі звітів міжнародних організацій, доданих до позову. Вказує, що твердження позивача, зокрема, щодо його обґрунтованих побоювань стати жертвою збройного конфлікту, a також з огляду на систематичне порушення прав людини в Афганістані, підтверджуються публікаціями у достовірних джерелах інформації. Вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи в цілому, a y судовому рішенні послався лише на докази, що свідчать не на користь позивача, таким чином неповно та не об`єктивно дослідивши матеріали справи.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, тоді як позивачем не подані документи, які підтверджують такі дані. Скаржник вказує, що позивач протягом місяця проживав у Таджикистані, а в Україну прибув для отримання матеріальних благ та гарантій соціального захисту країни Європейського Союзу, розглядаючи територію України як транзитну.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 22.08.2019 ОСОБА_1 ОСОБА_3 , громадянин Ісламської Республіки Афганістан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся у ГУ ДМСУ в Закарпатській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.08.2019 ГУ ДМСУ в Закарпатській області видало ОСОБА_1 ОСОБА_3 довідку про звернення за захистом в Україні №005856 (а.с.66).
Наказом ГУ ДМСУ в Закарпатській області від 11.09.2019 №104 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», прийнятим на підставі висновку від 11.09.2019, вирішено приступити до оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.86-88).
26.12.2019 ДМСУ прийняла рішення №458-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.140). 
ГУ ДМСУ в Закарпатській області направило позивачу повідомлення від 15.01.2020 №4.4/2 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.142).
Вважаючи вказане рішення протиправним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Порядок встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі – Закон №3671-VI).
Згідно з пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 7 Закону № 3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно з частиною 4 статті 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до частини 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з статтею 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 5 статті 10 Закону №3671-VI встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності;              б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д)політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.
Так, Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Відповідно до вказаної Директиви заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
В більшості випадків особа, яка рятується від переслідувань, приїжджає в державу у скрутному становищі і дуже часто без особистих документів. Таким чином, хоч обов`язок надати докази покладено на заявника, завдання встановлення і аналізу відповідних фактів вирішується разом з уповноваженою посадовою особою, яка здійснює перевірку заяви. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є в його віданні, для збору всіх необхідних доказів, які підтверджують подану заяву. Отже, вимогу надати докази не потрібно трактувати надто буквально, як перешкоду особі, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
При цьому, слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
«Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивною ситуацією у країні.
При цьому, інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини 3 статті 78 КАС України не потребує доказування.
Якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду висловленими у постановах від 24 січня 2020 року у справі №826/13636/17, від 23 січня 2020 року у справі №815/1001/17, від 05 лютого 2020 року у справі №826/15480/16, від 13 лютого 2020 року у справі №420/6307/18.
Наказом МВС України від 07.09.2011 №649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).
Відповідно до підпункту «в» пункту 4.1 Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
Згідно з пункту 4.3 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до пункту 5.1 Правил №649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
У разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 6.1 Правил №649).
Відповідно до пункту 6.5 Правил №649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач як причину залишення Афганістану зазначив викрадення сина та вимагання грошей 100 тис.дол. як викупу. 
При розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховано інформацію щодо ситуації в країні походження позивача (Афганістан), з позивачем проведено співбесіди, оформлені протоколами від 03.09.2019 (а.с.69-74), 19.09.2019 (а.с.91-92), від 18.11.2019 (а.с.121-125).
Так, відповідно до проведених співбесід позивачем повідомлено, що в Афганістані позивач був з 2003 року керівником фірми, яка поставляла ліки в аптеки, в Україну прибув через Таджикистан по туристичній візі приблизно у травні 2019 року, паспорт втрачено. З позивачем в Україну прибули дружина, дві доньки і син, ще одна донька проживає у Фінляндії з чоловіком. Повідомив про погрози по телефону, викрадення сина та вимагання грошей за його звільнення. Вказав, що в поліцію не звертався, просто залишив гроші у вказаному місці. Особисто до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами в Афганістані причетний не був. Також позивачем зазначено, що донька позивача проживає в ОСОБА_5 з чоловіком, який працює лікарем. Вказано, що в Україні не вийшло відкрити бізнес, хотів у Німеччину, там вчити дітей та спокійно жити.
При проведені співбесіди 19.09.2019 позивач надав документа – таксіру (внутрішній паспорт) та повідомив, що такий отриманий в Кабулі приблизно в 1989 році. Щодо викрадення сина, то вказав, що особисто звертався в поліцію, писав одну заяву, копії такої немає, поліція не допомогла.
У співбесіді 18.11.2019 позивач як мотиви покинути країну походження та приїзду в Україну повідомив, що перед тим як старший син поїхав до Німеччини він отримав погрози по телефону, вимагали гроші від сина. Вказав, що погрожували вже після викрадення сина, після того як трьох з викрадачів затримали, є копія рішення суду про затримання. Зазначив, що особисто звертались у відділення один раз, а потім поліція телефонувала чи є яка-небудь нова інформація про зникнення сина, одним із викрадачів був однокласник сина. За викуп заплатили 80 тис. дол. США. Після звільнення сина поліція затримала цих трьох людей, викрадачі у в`язниці. Позивач вказав, що отримував погрози після затримання трьох членів угрупування приблизно чотири місяці до виїзду з Афганістану, не знає як називається це угрупування, однак вони вимагали гроші у старшого сина, а потім викрали молодшого. В Таджикистані не мав можливості працювати, тому діти не могли вчитись.
Таким чином, інформація, повідомлена позивачем під час співбесід містить відмінності та розбіжності щодо хронології перебігу подій, документальні підтвердження викрадення сина, вимагання грошей, того, що позивач підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні не надано, в матеріалах справи відсутнє підтвердження щодо існування будь-яких ризиків або загроз життю позивача у разі повернення до Афганістану. Позивачем не надано суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у політичних переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю з цих підстав.
Також на непереконливість обґрунтованості побоювань позивача вказує і те, що позивач 17.04.2019 легально виїхав з Афганістану до Таджикистану, де проживав протягом місяця, очікуючи отримання візи в Україну. 16.05.2019 позивач прибув в Україну повітряним транспортом, де в м.Києві протягом трьох місяців проживав у найманому житлі, після чого мав намір дістатись до Німеччини. 14.08.2019 переданий прикордонною поліцією Угорщини у порядку реадмісії, за незаконне перетинання державного кордону з України в Угорщину без документів, що посвідчують особу. Після чого, 22.08.2019 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.08.2019 (згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень в апеляційному порядку не переглядалося) у справі №303/5348/19 за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України позов задоволено, затримано із поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк до 6 (шести) місяців, а саме до 14.02.2020 (а.с.34-36).
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.08.2019 (згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень в апеляційному порядку не переглядалося) у справі №303/5355/19 за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України позов задоволено, примусово видворено за межі України громадянина Ісламської Республіки Афганістан Хашмі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.37-39).
При цьому, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , 14.08.2019 незаконно, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнув державний кордон з України в Угорщину на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Лужанка», однак після незаконного перетину кордону був затриманий представника прикордонної поліції Угорщини та того ж дня, в пункті пропуску «Лужанка» Мукачівського прикордонного загону, на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі. Своїми діями порушив статті 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», що підтверджено копією протоколу про адміністративне затримання, протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 15.08.2019, актом про приймання-передавання особи від 14.08.2019. 15.08.2019 начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу затверджено рішення про примусове повернення з України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яке він отримав.
Відповідно до статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, листом від 29.10.2019 №    58/2-2877 Управління Служби безпеки України в Закарпатській області повідомило ГУ ДМСУ в Закарпатській області, що за результатами здійснення перевірочних заходів встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 прибув в Україну не у зв`язку із побоюваннями стати жертвою переслідувань, а через бажання отримати матеріальні блага та гарантії соціального захисту країн Європейського Союзу. Під час слідування до однієї з країн ЄС, ОСОБА_1 протягом одного місяця перебував на території Республіки Таджикистан, очікуючи оформлення візових документів для в`їзду в Україну. В подальшому, втілюючи намір потрапити в Європу, 16.05.2019, використовуючи отриману у вітчизняній консульській установі за кордоном візу терміном дії до 27.06.2019, прибув на територію України авіарейсом «Стамбул-Київ», після закінчення дозволеного терміну перебування не виїхав за межі України, у період з червня по серпень 2019 року перебував на території України незаконно. За вказаний період часу Хашмі ОСОБА_4 , розглядаючи територію України як транзитну, підшуковував шляхи незаконного переправлення до однієї з країн ЄС та не мав наміру звернутися із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 14.08.2019 ОСОБА_1 незаконно, поза пунктом пропуску, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнув державний кордон України на ділянці відповідальності ВПС «Лужанка» Мукачівського прикордонного загону та був затриманий працівниками прикордонної поліції Угорщини (а.с.114-115).
За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, зазначені ним відомості містять неточності та розбіжності, такі не знайшли свого підтвердження ні в ході розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ні в ході судового розгляду справи.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН встановлено, що під відмовою у захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволі повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач є громадянином Афганістану, з країни громадянської належності вибув легально на підставі національного паспорта і візи, отже, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, що підтверджується фактом добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, а також легального перетину кордону. Зазначене вказує також на те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а тому не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 січня 2020 року у справі №815/1598/16.
Також, на переконання суду апеляційної інстанції, важливим є також той факт, що позивач виїжджав з Афганістану до Республіки Таджикистан та згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI знаходився в третій безпечній країні, однак не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. Тобто, потрапивши на територію Таджикистану, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, позивач мав реальну можливість звернутися за захистом на території Таджикистану.
Статтею 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
За встановлених обставин та правового регулювання, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни на законних підставах, через що така особа є мігрантом (особою, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру), а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.
В свою чергу відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни походження, в тому числі, з урахуванням політичної та безпекової ситуації в країні походження позивача, та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду 04 червня 2020 року у справі №140/485/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 25.09.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України