РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/7495/18
Провадження № 22-ц/4815/573/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О., 
суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.

учасники справи: 

позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот"

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2018 року, постановленого в складі судді Панас О.В., в м. Рівне, повний текст виготовлено 29 травня 2018року, у справі № 569/7495/18
в с т а н о в и в :
19.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позов обґрунтований тим, що 04 травня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з ПАТ «Рівнеазот» за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (стаття 38 КЗпП). В порушення статті 116 КЗпП розрахунку в повному обсязі при звільненні з позивачем не проведено. Належні кошти в сумі 45 690,63 грн позивач отримав 08 грудня 2017 року. Разом з тим, грошові кошти в розмірі середнього заробітку за весь час затримки з виплати належних йому коштів при звільненні, відповідачем не виплачені. Ухвалою Рівненського міського суду від 22 березня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення середнього заробітку.
ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Рівнеазот» на його користь 45 358,58 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2018 року стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45 358,58 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 01 березня 2018 року ОСОБА_1 звертався до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ПАТ «Рівнеазот» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою Рівненського міського суду від 22 березня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового наказу. Таким чином, позивачем строк звернення до суду не пропущено. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі відповідач зазначає, що 8 грудня 2017 року з позивачем був проведений повний розрахунок по виплаті належних йому сум при звільненні, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження та ОСОБА_1 не заперечується. Вважає, що перебіг тримісячного строку для звернення до суду почався з наступного дня після перерахування розрахункових коштів, тобто з 9.12.2017 року та закінчився 9.03.2018 року.
Однак, позивач подав позов до суду лише 23.04.2018 року, тому пропустив тримісячний строк звернення до суду та поважних причин його пропуску не навів.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд враховує, що правовідносини сторін засновані на письмовій документарній формі, докази, які сторони вважали за необхідне подати, подані, позиції скаржника викладені письмово згідно із п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Встановлено, що згідно наказу № 1287-ВК від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з роботи ПАТ «Рівнеазот» з 04 травня 2017 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (стаття 38 КЗпП). Розрахунок на день звільнення з позивачем не проведено.
02 листопада 2017 року Рівненським міським судом був виданий судовий наказ про стягнення з ПАТ «Рівнеазот» на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 45 690,63 грн.
08 грудня 2017 року ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 45 690,63 грн згідно судового наказу Рівненського міського суду виданого 02 листопада 2017 року, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 грудня 2017 року ВП № 55110208.
01 березня 2018 року ОСОБА_1 звертався до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ПАТ «Рівнеазот» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Рівненського міського суду від 22 березня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі судового наказу.
З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 19 квітня 2018 року.
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП).
Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
У постановах Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 та від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що « Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».
Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.
Убачається, що ОСОБА_1 із указаним позовом звернувся до суду з порушенням строку, передбаченого ч. 1ст. 233 КЗпП України.
Разом з тим, із матеріалів справи убачається, що поважною причиною пропуску строку звернення до суду, є те що 01 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і лише 19 березня 2018 року ухвалою Рівненського міського суду йому відмовлено у видачі судового наказу, а тому він не міг подати позов з тими ж вимогами, з тим же предметом та з тими ж підставами до вирішення заяви про видачу наказу. 
Наведені обставини свідчать про те, що позивач пропустив тримісячний строк з поважної причини, а тому такий строк підлягає поновленню судом.
Висновок суду першої інстанції проте, що позивач не пропустив тримісячного строку звернення до суду є необґрунтованим, однак такий висновок на правильність вирішення спору не вплинув.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, які доведені обґрунтованими доказами про наявність підстав для задоволення позову та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України за період з 04.05.2017 по 08.12.2017 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.1 та ч.13ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок відповідача .
Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргуПриватного акціонерного товариства "Рівнеазот"  залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2018року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 23 червня 2020 року.

Головуючий :

Судді :