Ухвала
Іменем України 
25 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 740/6458/19
провадження № 51 - 3853 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від                           19 травня 2020 року,
встановив:
Завироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2020 року  ОСОБА_5  засуджено за ч. 2 ст. 186Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, разом з ОСОБА_6 , перебували в кафе «Глорія» в м. Ніжині Чернігівської області                                   (вул. Вокзальна, 2) де розпивали спиртні напої спільно з потерпілим ОСОБА_7 . Після того, як ОСОБА_7 відмовився придбати ще спиртних напоїв, ОСОБА_5 наніс йому один удар в область голови від якого потерпілий впав на підлогу. В подальшому ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відкрито викрали з кишені ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi6A» та  гаманець з грошима, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 2020 гривень. 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 року вирок щодо  ОСОБА_5 залишено без зміни. 
У касаційній скарзі захисник посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати рішення апеляційного суду і призначити новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник просить зважити на дані про особу ОСОБА_5 , а також на те, що він добровільно відшкодував потерпілому нанесену матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку з чим останній не наполягав на призначенні суворого покарання. Крім того, просить врахувати, що під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_5 належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, визнав свою вину.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додану до неї копію ухвали апеляційного суду, Верховний Суд дійшов такого переконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні  кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186КК  захисником не оспорюється.
Доводи захисника  ОСОБА_4 , наведені ним у касаційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і його особі через суворість є безпідставними.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК, думку потерпілого, дав оцінку даним досудовій доповіді органу пробації. Крім того, місцевий суд узяв до уваги дані про те, що ОСОБА_5 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілому збитки, його мати є особою з інвалідністю 2 групи, а також обставини, що обтяжують покарання – вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. 
З урахуванням наведеного, місцевий суд призначив засудженому покарання в межах санкції статті за злочин, за який його засуджено, та не встановив підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, щодо надмірної суворості призначеного покарання та не знайшов підстав для пом`якшення покарання або звільнення від його відбування з випробуванням.
Ті обставини, на які посилається захисник в касаційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, були перевірені апеляційним судом і обґрунтовано визнані такими, що не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З огляду на викладені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, в їх сукупності, беручи до уваги тяжкість вчиненого злочину, зміст і обсяг протиправних діянь ОСОБА_5 , враховуючи мету покарання, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не вбачає підстав вважати можливим виправлення та перевиховання засудженого без відбування покарання.
Отже, призначаючи засудженому покарання за вчинені злочини, суди попередніх інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність не порушили.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновку суду та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цього судового рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, судом касаційної інстанції також не встановлено.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_8                                              ОСОБА_2                                         ОСОБА_3