Ухвала
іменем України
 
8 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 296/55/12-к
провадження № 51-2192 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                           
захисника                                                    ОСОБА_6 ,           
                                            
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, за якою залишено без зміни вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2019 року про виправдання 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за  ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі – КК) за відсутністю в його діях складу цих злочинів.
 
ОСОБА_7 обвинувачувався органами досудового слідства у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 219, 
ч. 1 ст. 366 КК, а саме: в замаху на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому повторно та за попередньою змовою групою осіб, у перевищенні службових повноважень, зловживанні службовим становищем, службовому підробленні та доведенні до банкрутства, за таких обставин.
У кінці лютого 2006 року ОСОБА_7 , займаючи посаду голови правління ВАТ «Лезниківський кар`єр», розташованого на вул. Леніна, 1 у с. Червоногранітне Володарсько-Волинського району Житомирської області, будучи депутатом Володарсько-Волинської районної ради і службовою особою, яка здійснює організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, умисно, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, вчинив з корисливих мотивів замах на заволодіння чужим майном у великому розмірі, що належить ВАТ «Лезниківський кар`єр», – під`їзною залізничною колією протяжністю 5101,16 м від в.п.стр. № 1 ВАТ «Лезниківський кар`єр» до ізостика сигналу 
М-1 ст. Топорище вартістю 65 000 грн, що належало до основних засобів товариства 
і перебувало у податковій заставі, шляхом умисного внесення до офіційних документів завідомо неправдивої інформації: дати складання до договору купівлі-продажу № 01/02/06 – 30 січня 2006 року та до акта прийому-передачі – 31 січня 2006 року, але не довів злочину до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки головний бухгалтер ВАТ «Лезниківський кар`єр» ОСОБА_8 відмовилася виконувати його наказ № 21, наданий ним для виконання, про списання та зняття 
з бухгалтерського обліку вказаної під`їзної колії.
Крім цього, в період з грудня 2006 року по 29 грудня 2007 року ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння майном 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» шляхом привласнення та зловживання своїм службовим становищем, повторно, умисно, з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, будучи службовою особою, вчинив дії, що призвели до стійкої фінансової неспроможності ВАТ «Лезниківський кар`єр».
Зокрема, достовірно знаючи про відсутність будь-яких фінансових вимог з боку фірми «East West Import Export Company Limited», у період з грудня 2005 року до березня 2006 року ОСОБА_7 , зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно та з корисливих мотивів, в адміністративному приміщенні товариства дав вказівку своєму підлеглому ОСОБА_9 , який не був обізнаним у злочинних намірах свого керівника, виготовити додаткову угоду № 1 до договору позики 
від 19 травня 2003 року № 03/05 03 між ВАТ «Лезниківський кар`єр» та фірмою «East West Import Export Company Limited», згідно з якою ці юридичні особи домовилися розірвати зазначений договір з терміном погашення отриманих сум та відсоткових платежів протягом 1 місяця з дня підписання угоди. Крім цього, дав незаконну вказівку датувати угоду не фактичною датою виготовлення, а 19 липня 2005 року, тобто внести до офіційного документа завідомо неправдиві відомості. Виготовлений офіційний документ ОСОБА_7 завірив своїм особистим підписом та печаткою товариства, і таким чином уклав завідомо невигідну для підприємства угоду, яку не було зареєстровано в Національному банку України відповідно до вимог чинного законодавства України. Такими діями ОСОБА_7 штучно створив фінансову неспроможність виконання вимог ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед фірмою «East West Import Export Company Limited».
Після цього з метою заволодіння майном товариства повторно, 5 червня 2006 року, діючи умисно, з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, ОСОБА_7 від імені ВАТ «Лезниківський кар`єр» подав до Господарського суду м. Києва заяву № 174 про порушення справи про банкрутство, в якій вказав, що 19 липня 2005 року настав термін виконання зобов`язань боржника (ВАТ «Лезниківський кар`єр») перед фірмою «East West Import Export Company Limited» на загальну суму 764 417,43 грн; 25 грудня 2005 року настав термін виконання зобов`язань перед кредиторами боржника відповідно до умов вищевказаної мирової угоди, затвердженої господарським судом Житомирської області 19 листопада 2002 року у справі про банкрутство боржника, на загальну суму 1 086 296,24 грн; загальна сума кредиторської заборгованості боржника станом на 1 червня 2006 року становила  2 299 706,86 грн; заборгованість за обов`язковими платежами становила 
175 703,71 грн. Також у заяві було вказано про наявність коштів у касі товариства 
і на розрахункових рахунках загальною сумою 26 795,22 грн, дебіторську заборгованість на суму 99 787,06 грн, залишкову вартість основних засобів на суму 3 630 791,83 грн та дані про збитковість підприємства.
У вказаній заяві ОСОБА_7 акцентував увагу на тому, що задоволення вимог фірми «East West Import Export Company Limited» на суму 764 417,43 грн призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами в повному обсязі, оскільки майно боржника перебуває в податковій заставі 
і товариство не має можливості проводити розрахунки з кредиторами за рахунок реалізації частини майна.
Господарський суд м. Києва ухвалою від 18 липня 2006 року за вказаною заявою ВАТ «Лезниківський кар`єр», підписаною ОСОБА_7 , порушив справу № 43/504 про банкрутство товариства і призначив її розгляд на 30 серпня 2006 року.
Цей суд ухвалою від 30 серпня 2006 року у зазначеній справі, з метою виявлення всіх кредиторів і можливих санаторів, зобов`язав заявника подати у десятиденний строк до офіційного друкованого органу оголошення про порушення справи про банкрутство ВАТ «Лезниківський кар`єр». Цією ж ухвалою за клопотанням 
ОСОБА_7 розпорядником майна було призначено арбітражного керуючого ОСОБА_10 і зобов`язано його на затвердження суду надати реєстр вимог кредиторів боржника.
Крім того, ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, будучи зобов`язаним згідно з п. 1 розділу «Керівники» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 
9 грудня 2004 року № 336, діяти відповідно до чинного законодавства, діючи умисно, з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, усупереч ст. 3 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», подаючи клопотання, укрив від суду факт родинного зв`язку з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження та яка є його близьким родичем, і відповідно до п. 1.26 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР у редакції Закону України від 22 травня 
1997 року № 283/97-ВР зі змінами та доповненнями пов`язаною особою.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне заволодіння майном товариства в особливо великих розмірах, голова правління ВАТ «Лезниківський кар`єр» ОСОБА_7 на початку листопада 2006 року, виконуючи свою власну роль у здійсненні злочинного наміру, умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, в адміністративному приміщенні товариства дав вказівку своїм підлеглим ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які не були обізнані у злочинних намірах свого керівника, виготовити за допомогою комп`ютерної техніки заяви про визнання конкурсними кредиторами фірму «East West Import Export Company Limited» і ТОВ «Омега», вказавши в цих заявах кредиторські вимоги.
При цьому, будучи співзасновниками ТОВ «Омега», а отже пов`язаними особами, ОСОБА_7 і особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, достовірно знали про те, що будь-яка кредиторська заборгованість 
ВАТ «Лезниківський кар`єр»  перед ТОВ «Омега» відсутня.
Вказані заяви ОСОБА_7 6 листопада 2006 року подав до Господарського суду 
м. Києва.
Продовжуючи реалізувати свій умисел, спрямований на заволодіння майном товариства в особливо великих розмірах повторно, в середині листопада 2006 року голова правління ВАТ «Лезниківський кар`єр» ОСОБА_7 в адміністративному приміщенні товариства дав вказівку своїм підлеглим ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , які не були обізнані у злочинних намірах свого керівника, виготовити за допомогою комп`ютерної техніки повідомлення до Господарського суду м. Києва про визнання ВАТ «Лезниківський кар`єр» майнових вимог вищезазначених суб`єктів підприємницької діяльності та їх включення до четвертої черги вимог кредиторів.
Після виготовлення вказаних повідомлень, голова правління ВАТ «Лезниківський кар`єр» ОСОБА_7 , за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, зловживаючи службовим становищем, з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, з метою привласнення майна товариства, у не встановленому слідством місці та час підписав і скріпив печатками повідомлення до Господарського суду м. Києва про визнання ВАТ «Лезниківський кар`єр» майнових вимог фірми «East West Import Export Company Limited» на суму 
881 645,97 грн і ТОВ «Омега» на суму 246 735 грн та їх включення до четвертої черги вимог кредиторів, які разом із заявами про визнання конкурсними кредиторами подав до суду.
29 листопада 2006 року ОСОБА_7 подав до Господарського суду м. Києва реєстр вимог кредиторів, до якого безпідставно включив ТОВ «Омега» та штучно створеного кредитора – фірму «East West Import Export Company Limited».
На підставі наданих ОСОБА_7 документів, у яких містилися завідомо неправдиві відомості, Господарський суд м. Києва ухвалою від 21 грудня 
2006 року у справі № 43/504 визнав кредиторами фірму «East West Import Export Company Limited» на суму 881 645,97 грн і ТОВ «Омега» на суму 
246 735 грн, що призвело до незаконного набуття цими суб`єктами господарювання права на безпідставне відшкодування неіснуючої заборгованості та, як наслідок, надалі привласнення чужого майна в особливо великих розмірах.
ОСОБА_7 , який вчинив усі можливі дії, спрямовані на повторне заволодіння майном товариства в особливо великих розмірах, не довів злочину до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки Господарський суд Житомирської області ухвалою від 16 жовтня 2007 року виключив ТОВ «Омега» з реєстру кредиторів ВАТ «Лезниківський кар`єр», а фірма «East West Import Export Company Limited» протягом всього часу фінансово-господарських взаємовідносин з 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» не пред`являла і не пред`являє жодних претензій товариству щодо повернення боргу.
На думку сторони обвинувачення, вказаними діями ОСОБА_7 державним інтересам було спричинено велику матеріальну шкоду на суму 175 704,89 грн, 
а саме: Володарсько-Волинській ДПІ – 35 356,68 грн, ДПІ у Печерському районі 
м. Києва – 109 362,50 грн, Управлінню ПФУ у Печерському районі 
м. Києва – 30 985,71 грн, а також іншим кредиторам на загальну суму 
627 273,14 грн, зокрема: ВАТ «Завод «Будматеріали» – 286 827,16 грн, 
ДТГО «Південно-Західна залізниця» –  156 445,98 грн, ВАТ «Енергопостачальна компанія «Житомиробленерго» – 184 000 грн. Всього було завдано великої матеріальної шкоди на загальну суму 802 978,03 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового провадження не встановлено безсумнівних доказів, які би свідчили про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 вказаних кримінальних правопорушень. 
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2020 року апеляцію прокурора залишив без задоволення, а виправдувальний вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7   – без зміни. 
У касаційній скарзі заступник прокурора Житомирської області, просить скасувати ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 січня 2020 року щодо ОСОБА_7   і направити справу на новий апеляційний розгляд. Твердить, що апеляційний суд допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки, приймаючи рішення про залишення апеляції прокурора без задоволення, усупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року не зазначив в ухвалі підстав, на яких апеляцію визнано необґрунтованою, не перевірив належним чином усіх доводів, зазначених в апеляції, не дав вичерпної відповіді на них. Вважає доведеною винуватість ОСОБА_7  у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 15, 
ч. 5 ст. 191, ч. 1, ст. 219, ч. 1 ст. 366 КК. Зазначає, що дослідженими у справі доказами встановлено штучне створення заборгованості ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед ТОВ «Омега»  на суму 246 735 грн, про що зазначав і прокурор в апеляції. Натомість апеляційний суд зазначив, що факт виключення за ухвалою Господарського суду Житомирської області від 16 жовтня 2007 ТОВ «Омега» з реєстру вимог кредиторів не впливає на правильність висновків суду першої інстанції. Також вказує, що прокурор в апеляційній скарзі звертав увагу на те, що станом на березень 2006 року ОСОБА_7 достовірно було відомо про заборону продажу залізничної колії, оскільки це було роз`яснено йому головним бухгалтером ДПІ, однак він, продовжуючи здійснювати дії, спрямовані на реалізацію злочинного наміру, в серпні 2006 року з цього питання звернувся до бухгалтера ОСОБА_13 , а також до Топорищенської сільської ради про відведення земельної ділянки під залізничну колію. Крім того, суд не дав оцінки показанням свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які узгоджуються з іншими дослідженими в суді доказами, але належно не оцінені та безпідставно не взяті до уваги. 
Захисник засудженого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_6 подав на касаційну скаргу прокурора заперечення, в яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу  Житомирського апеляційного суду від 30 січня 2020 року – без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора, промову захисника – адвоката  ОСОБА_6 , який просив залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а рішення апеляційного суду – без зміни, обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі та перевіривши матеріали справи,колегія суддів дійшла такого висновку.
За змістом касаційної скарги, незаконність судових рішень прокурор убачає 
в неправильному встановленні судом першої інстанції фактичних обставин справи та наявність у справі доказів, що свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.  
Однак з урахуванням вимог закону (ст. 398 КПК 1960 року) ці доводи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції. Вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить з установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 323 КПК 1960 року вирок суду повинен бути законним 
і обґрунтованим.
Згідно із ч. 4 ст. 327 КПК 1960 року виправдувальний вирок постановляється 
у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.
Виходячи з вимог ч. 7 ст. 334 КПК 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. 
Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався. Суд докладно дослідив усі докази, зібрані у справі, у тому числі й установчий договір про створення 
і діяльність ТОВ «Омега» і статут цього товариства від 15 травня 1995 року, згідно 
з яким учасниками товариства є ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , статут ТОВ «Омега» в новій редакції від 8 вересня 2006 року, за яким учасниками товариства залишилися ОСОБА_14 і ОСОБА_10 ; банківські документи, які свідчать про те, що з 19 вересня 2006 року директором ТОВ «Омега» є ОСОБА_15 ; банківські документи, які свідчать про те, що з 1995 року директором ТОВ «Омега» був ОСОБА_10 ; протокол від 15 травня 1995 року зборів учасників цього товариства, згідно з яким ОСОБА_10 призначений на посаду директора товариства; протокол від 23 серпня 2006 року № 2 зборів учасників ТОВ «Омега», за яким лише у вказаний час ОСОБА_7 переуступив свою частку в товаристві своїй дружині ОСОБА_14 ; припис про заборону здійснення операцій щодо реалізації майна від 22 лютого 2006 року; лист голови правління ВАТ «Лезниківський кар`єр» ОСОБА_7 до начальника ДПІ Печерського району м. Києва від 1 лютого 
2006 року щодо надання дозволу про здійснення продажу під`їзної залізничної колії; наказ від 30 березня 2006 року № 21 «Про списання під`їзної колії», підписаний ОСОБА_7 і від виконання якого відмовилася головний бухгалтер ОСОБА_8 , а також показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на чому наголошується в касаційній скарзі прокурора. Суд дав цим доказам належну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 .
Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за епізодом щодо замаху на заволодіння чужим майном (під`їзної залізничної колії) у великих розмірах шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, із службовим підробленням, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що під час судового провадження встановлено, що в діях 
ОСОБА_7 відсутній склад злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 191, ч. 1 
ст. 366 КК. Зокрема, суд зазначив, що зібраними у cправі доказами підтверджується те, що ОСОБА_7 не мав мети скоїти службове підроблення з наміром надалі заволодіти чужим майном у великих розмірах, а внесення до договору купівлі продажу та прийому-передачі під`їзної колії дат, які не відповідають термінам їх виготовлення та підписання, є малозначним складом злочину, передбаченим ч. 1 
ст. 366 КК, тобто особа не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 КК не є злочином. 
Стосовно узгодженої вартості колії в 65 000 грн суд вказав, що це ціна за домовленістю сторін договору, виходячи з балансової вартості колії, а тому дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 
ст. 366 КК, в частині пред`явленого йому обвинувачення щодо внесення завідомо неправдивих відомостей у частині проставлення дати укладення договору про купівлю-продаж під`їзної залізничної колії, додатку до нього № 1 та дати в акті прийому-передачі під`їзної колії.
Сам ОСОБА_7 упродовж досудового розслідування і в суді заперечував свою участь у вчиненні інкримінованих йому злочинів і пояснював, що, укладаючи з ОСОБА_10 30 січня 2006 року договір купівлі-продажу 5101,16 м колії 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» без узгодження із спостережною радою товариства, він вважав, що діє в межах наданих йому повноважень голови правління товариства – з урахуванням наведених у вироку даних про доведену у справі балансову вартість цього майна в сумі 57 030,96 грн та даних підпунктів 5.1 та 8.4.11 статуту вказаного товариства про можливість укладення його головою угод щодо майна товариства, розмір якого не перевищує 10 відсотків статутного фонду, що становить 57 733 грн.
За словами свідка ОСОБА_10 він відмовився від виконання попередньої домовленості з ОСОБА_7 про купівлю-продаж частини під`їзної колії за угодою.
Ці показання свідка підтверджуються встановленими судом даними про те, що ОСОБА_10 не сплатив ВАТ «Лезниківський кар`єр» кошти, передбачені вищевказаною угодою до моменту повного розірвання цієї угоди в листопаді 
2006 року, не звертався до районної влади Володарсько-Волинського району із заявами про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду, про проведення вибору і обстеження відповідної земельної ділянки, на якій було розміщено під`їзну колію.
У справі не доведено фактів привласнення вищевказаного майна, зокрема, вчинення ОСОБА_10 будь-яких дій щодо реалізації свого права власності на частину під`їзної залізничної колії товариства відповідно до згаданих вище угод.
Як підсудний ОСОБА_7 , так і свідок ОСОБА_10 стверджували в суді, що домовленість стосовно продажу під`їзної залізничної колії та підписання договору про це мало місце 30 січня 2006 року. Також цей свідок показав, що восени 
2006 року договір був розірваний та він повернув його ОСОБА_7 .
Дав суд оцінку і показанням свідка ОСОБА_9 про час складання договору купівлі продажу, додатку № 1 до договору купівлі-продажу № 01/02/06 – протоколу узгодження договірної ціни в адміністративному приміщенні товариства в лютому 2006 року – і визнав, що вони не є доказом службового підроблення з боку 
ОСОБА_7 , а свідчать лише про наміри сторін виконати досягнуту домовленість у січні 2006 року про укладення договору купівлі-продажу та прийому-передачі під`їзної колії.
Належно оцінені судом і показання свідка ОСОБА_8 (головного бухгалтера 
ВАТ «Лезниківський кар`єр»). Зокрема, суд дійшов висновку, що її дії були спрямовані не на перешкоджання ОСОБА_7 здійснити «викрадення» під`їзної залізничної колії, а на недопущення порушення податкового законодавства з продажу майна, яке перебуває в податковій заставі.
Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» в редакції станом на лютий 2006 року підтверджується висновок суду про те, що на момент укладання вказаного договору купівлі-продажу та протоколу щодо узгодження ціни під`їзної залізничної колії на ВАТ «Лезниківський кар`єр» не було покладено обов`язку проводити її незалежну оцінку під час продажу.
З урахуванням вартості майна, визначеної стороною обвинувачення за цим епізодом обвинувачення, яке неодноразово змінював прокурор, – 65 000 грн, суд  обґрунтовано не взяв до уваги дані про оцінку цього майна у 2007 році та можливу його дійсну вартість – 3 935 110,75 грн без ПДВ.
Суд встановив факти відсутності у ОСОБА_7  наміру передавати майно іншій особі безоплатно, подальшої відмови ОСОБА_7 і ОСОБА_10 від реалізації угоди купівлі-продажу під`їзної колії, що перебувала у податковій заставі та відчуження якої не відбулося, відсутності реальної шкоди для товариства унаслідок дій ОСОБА_7 і ОСОБА_10 від укладання вищевказаної угоди купівлі-продажу від 30 січня 2006 року та акта прийому-передачі майна від 31 січня 
2006 року, а також залишення майна на балансі та у власності ВАТ «Лезниківський кар`єр».
У справі не спростовано показань ОСОБА_7  про те, що у червні–серпні 
2006 року він, усвідомлюючи податкову заборону продажу заставного майна товариства, що належить до основних засобів, добровільно відмовився від реалізації укладеної у кінці січня 2006 року угоди продажу ОСОБА_10 під`їзної колії.
У заяві від 5 червня 2006 року про банкрутство, поданій до Господарського суду 
м. Києва, ОСОБА_7 вказав, що під`їзну залізничну колію було включено до основних засобів товариства із зазначенням її залишкової вартості – 3 630 791,83 грн.
Проаналізувавши показання ОСОБА_7 і свідків, дослідивши письмові докази, які долучено до матеріалів кримінальної справи, перевіривши доводи сторін обвинувачення та захисту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що винуватості ОСОБА_7 у скоєнні злочинів, інкримінованих йому не підтверджено в судовому засіданні. 
Що стосується обвинувачення ОСОБА_7 за епізодом доведення підприємства до банкрутства і привласнення чужого майна в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, повторно, із службовим підробленням, то суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив усі зібрані у справі докази, дав їм належну оцінку і дійшов висновку, що в діях підсудного відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 219, 
ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК.
Зокрема суд зазначив, що обвинуваченням не здобуто і не надано суду жодних доказів того, що на підставі якихось незаконних дій, незаконних рішень, неправильних господарських дій, ОСОБА_7 як голова правління навмисно доводив ВАТ «Лезниківський кар`єр» до банкрутства, наявна заборгованість товариства була дійсною та об`єктивною і виникла переважно в результаті дій інших керівників товариства й укладення ними договорів. Звертаючись до господарського суду із заявою про банкрутство товариства ОСОБА_7 діяв у межах чинного законодавства і внесення останнім до заяви про банкрутство відомостей про заборгованість ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» відповідало чинному законодавству, а тому не може бути службовим підробленням. Визнання боргу перед фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» не є замахом на викрадення майна товариства, а внесення ОСОБА_7 до заяви про банкрутство відомостей щодо заборгованості 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед ТОВ «Омега» на час подачі заяви відповідало рішенням Господарського суду Житомирської області, які набрали законної сили, 
і виконання судових рішень не є замахом на викрадення майна ВАТ «Лезниківський кар`єр» на користь ТОВ «Омега» і не може вважатися службовим підробленням. Також у ході досудового слідства і в суді не спростовано показань підсудного про укладення додаткового договору з фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» від 19 липня 2005 року про розірвання кредитного договору від 19 травня 2003 року і його тимчасову втрату. Крім того, обвинуваченням не здобуто доказів про можливість ВАТ «Лезниківський кар`єр» розрахуватися з боргами за мировою угодою 2002 року і поточними боргами без врахування боргу перед фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited».
Як установив суд, ОСОБА_7 не мав відношення до укладання документів, на підставі яких у грудні 2000 року в судовому порядку ТОВ «Омега» було визнане кредитором ВАТ «Лезниківський кар`єр» на суму 246 735 грн. Він став працювати головою правління ВАТ «Лезниківський кар`єр» лише з 10 серпня 2004 року, не займав будь-яких посад у виконавчих органах ТОВ «Омега» в 1995 – 2002 роках, а у заяві від 5 червня 2006 року до Господарського суду м. Києва про банкрутство вказав дані про кредиторську заборгованість ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед ТОВ «Омега», які відповідали змісту певних судових рішень, що набрали законної сили.
Факт виключення Господарським судом Житомирської області ухвалою від 
16 жовтня 2007 року ТОВ «Омега» з реєстру кредиторів у справі № 1/161/ «Б» 
2002 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки Вищий Господарський суд України постановою від 4 березня 2009 року у справі 
№ 43/504 підтвердив законність включення ТОВ «Омега» до реєстру кредиторів ВАТ «Лезниківський кар`єр» на суму 246 735 грн. Верховний Суд України ухвалою від 
11 червня 2009 року відмовив у порушенні касаційного провадження з перегляду зазначеної постанови Вищого господарського суду України.
Показання ОСОБА_7 про виникнення тяжкого фінансового становища 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» та наявності заборгованості цього товариства перед іншими юридичними особами,  у тому числі фірмою «East West Import Export Company Limited», на загальну суму 1 086 296,24 грн до моменту призначення ОСОБА_7 головою правління цього товариства 10 серпня 2004 року, підтверджуються даними мирової угоди від 10 жовтня 2002 року, затвердженої за ухвалою Господарського суду Житомирської області від 19 листопада 2002 року про настання 25 грудня 2005 року терміну виконання зобов`язань перед кредиторами ВАТ «Лезниківський кар`єр» на зазначену суму; даними про накладення відділом ДВС у Володарсько-Волинському районі арешту на кошти і рахунки товариства 
15 та 27 березня 2006 року у зв`язку з непогашеною заборгованістю 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед ОСОБА_16 та ВАТ «Завод «Будматеріали» на суму 63 316,56 грн, а також 26 травня 2006 року у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення на користь ОСОБА_17 коштів на суму 128 320,50 грн та показаннями свідка ОСОБА_17 про наявність заборгованості у ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед ним.
З урахуванням можливого загального розміру заборгованості ВАТ «Лезниківський кар`єр» перед кредиторами станом на 5 червня 2006 року, день підписання ОСОБА_7 заяви до Господарського суду м. Києва про банкрутство цього товариства, в сумі 1 277 933,32 грн та розміру достатньої мінімальної суми заборгованості, що дає право на звернення до суду із заявою про порушення справи про банкрутство відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (зі змінами станом на 22 грудня 2005 року), суд дійшов обґрунтованого висновку про достовірність показань ОСОБА_7  про наявність у нього підстав для звернення до господарського суду із заявою про банкрутство ВАТ «Лезниківський кар`єр» 
5 червня 2006 року, навіть без урахування заборгованості перед фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited».
Наявними у справі доказами підтверджуються взаємовідносини ВАТ «Лезниківський кар`єр» з фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited», директором якої є громадянин Росії ОСОБА_18 . Ці відносини виникли без участі ОСОБА_7 19 травня 2003 року з моменту укладання договору позики 
№ 03/05-03, згідно з умовами якого фірма надає товариству кредит у розмірі 
4 300 000 дол. США із терміном кінцевого погашення 19 травня 2009 року. Зазначений договір 30 травня 2003 року був зареєстрований у головному управлінні Національного банку України по м. Києву і Київській області за № 11/007-9372.
Факт, що у червні–липні 2003 року фірма «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» стала кредитором ВАТ «Лезниківський кар`єр», підтверджується і даними акта ревізії КРУ в Житомирській області  від 12 липня 2007 року № 06-06-09/075 за яким протягом червня–липня 2003 року на виконання вказаної угоди від 
19 травня 2009 року товариство фактично одержало від вказаної фірми 
137 152 дол. США.
Протягом 2002–2004 років відповідальними за господарську діяльність 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» були інші особи – голова правління ОСОБА_19 , потім  арбітражний керуючий, санатор і голова правління ОСОБА_11 .
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підписання сторонами, у тому числі ОСОБА_7 додаткової угоди від 19 липня 
2005 року № 1 про розірвання договору позики не впливало на набуття фірмою статусу конкурсного кредитора.
6 листопада 2006 року до Господарського суду м. Києва надійшла заява фірми 
«Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» про визнання конкурсним кредитором ВАТ «Лезниківський кар`єр».
За ухвалою Господарського суду м. Києва від 21 грудня 2006 року у справі № 43/504 фірму «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» визнано кредитором 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» на суму 881 645,96 грн.
Після затримання ОСОБА_7  у цій справі та звільнення його з посади голови правління і з роботи у ВАТ «Лезниківський кар`єр», інше керівництво цього товариства продовжувало визнавати всі борги перед фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» та повністю повернуло кредитору позичені кошти.
З урахуванням цих обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_7 , які виразилися у достроковому розірванні договору позики відповідно до додаткової угоди  від 19 липня 2005 року № 1, та зазначення фірми «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» конкурсним кредитором у заяві до господарського суду про порушення провадження про банкрутство від 5 червня 2006 року не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні замаху на викрадення чужого майна в результаті дострокового розірвання вказаного договору позики; повідомлення ВАТ «Лезниківський кар`єр», підписане ОСОБА_7 та арбітражним керуючим ОСОБА_10 про визнання в повному обсязі майнових вимог фірми і ТОВ «Омега» відповідало фактичній і наявній заборгованості за кредитним договором та судовим рішенням у справі про банкрутство товариства 2002 року.
Суд встановив, що ВАТ «Лезниківський кар`єр» за умови нездійснення 
ОСОБА_7 керівництва цим товариством визнавало борги перед фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» та іншими суб`єктами підприємницької діяльності, зазначеними в обвинуваченні, та сплатило їх.
Стороною обвинувачення не було доведено, що додатковий договір про розірвання кредитного договору з фірмою «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» не був підписаний у м. Москві 19 липня 2005 року, а показання ОСОБА_7 про те, що цей додатковий договір був підписаний саме 19 липня 2005 року в м. Москві 
з ОСОБА_18 як керівником фірми і він ( ОСОБА_7 ) не є посадовою особою, засновником, власником чи співвласником фірми «Еаst West Import Ехрогt Соmраny Limited» у справі не спростовані.
Суд дійшов правильного висновку про достовірність показань ОСОБА_7 про зупинку виробництва цього товариства у період з 14 лютого по 12 серпня 2005 році внаслідок незаконних дій державних контролюючих органів, що можливо потягло скрутне фінансове становище та невиконання договірних зобов`язань враховуючи наведені у вироку дані про анулювання спеціального дозволу (ліцензії) 
ВАТ «Лезниківський кар`єр» та певні судові рішення.
За змістом ухвали Господарського суду м. Києва від 15 червня 2011 року у справі 
№ 43/504-15/266-б, провадження у справі про банкрутство ВАТ «Лезниківський кар`єр» припинено за заявою товариства (боржника) про визнання його банкрутом у зв`язку зі сплатою всіх наявних боргів кредиторам.
За вищевказаних обставин районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вини ОСОБА_7 не доведено і за цим епізодом він також підлягає виправданню. 
Відповідно до ст. 62 КонституціїУкраїни усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь. 
Згідно з ч. 2 ст. 327 КПК 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведено.
Ураховуючи зазначені вимоги закону та беручи до уваги, що в матеріалах справи відсутні дані про наявність у діянні ОСОБА_7 складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 366 КК суд обґрунтовано постановив виправдувальний вирок щодо нього.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 377 КПК. Своє рішення апеляційний суд докладно вмотивував. Розглядаючи справу за апеляцією прокурора, апеляційний суд ретельно перевірив його доводи, проаналізував їх, зіставляючи з тими доказами, що містяться в матеріалах справи, зазначив підстави, на яких апеляцію визнав необґрунтованою. 
Будь-яких порушень норм кримінально-процесуального закону, допущених судом під час розгляду справи, на що вказується у касаційній скарзі прокурора, не виявлено, тому колегія суддів не має підстав для її задоволення.
З огляду на наведене, керуючись пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, статтями 394 – 396 КПК 1960 року та параграфом 3 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд 
постановив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області, – без задоволення. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                       ОСОБА_3