ПОСТАНОВА 
іменем України

22 липня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/6261/19
провадження № 22-ц/4809/896/20 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Письменного О.А.,
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 05 лютого 2020 року у складі судді Драного В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю.
В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що 12 червня 1999 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 У 2000 році вона, разом із своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизувала квартиру АДРЕСА_1 . Відтак, вона та її діти отримали кожен у спільну сумісну власність по 1/3 частині вказаної квартири. Згодом, 14 квітня 2000 року дана квартира була продана за 2400 доларів США, що за тодішнім курсом валют складало приблизно 12000 грн. 14 травня 2000 року на частину отриманих від продажу даної квартири коштів позивачка від свого імені та імені своїх дітей придбала іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира була придбана ними за 700 доларів США, що за тодішнім курсом валют складало приблизно 3500 грн. Відтак, їй та її дітям належить по 1/3 частині вказаної квартири. При цьому, оскільки належна позивачці 1/3 частина зазначеної квартири була придбана у період шлюбу з відповідачем, то вона вважається спільною сумісною власністю подружжя. Однак вказує позивачка, що дане нерухоме майно є її особистою власністю, оскільки було придбане за кошти, отримані від продажу її особистої власності - приватизованої квартири АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати належну їй 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , її особистою власністю.
Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 05 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати  та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Відзив на апеляційну  скаргу  до апеляційного суду не надходив.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився. Про час та місце слухання справи були повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. 
Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 12 червня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу позивачка змінила на « ОСОБА_1 ». 10 серпня 2001 року зазначений шлюб було розірвано. Після державної реєстрації розірвання шлюбу позивачка змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с.6,11).
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 30 березня 2000 року, виданого Новенською селищною радою, ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належала на праві приватної (сумісної або часткової) власності квартира  АДРЕСА_1 (а.с.12).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1030, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 продали квартиру  АДРЕСА_1 , за 2000 грн. (а.с.8).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 травня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Звіздун Н.К., зареєстрованого в реєстрі за №2-1523, ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 739 грн. (а.с.9).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних, достовірних та достатніх доказів того, що вона придбала 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , саме за кошти, отримані нею від продажу приватизованої квартири та не в період шлюбу з відповідачем.
Однак з таким висновком суду апеляційний суд погодитись не може з таких підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Звернувшись з позовом до суду ОСОБА_1 просила визнати належну їй 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Апеляційним судом встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 04 травня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Звіздун Н.К., зареєстрованого в реєстрі за №2-1523, покупцями квартири АДРЕСА_3 , є ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.9).
Як убачається з вказаного договору купівлі-продажу квартири, укладеного між продавцем - ОСОБА_11 та покупцями - ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , частки у зазначеному договорі купівлі-продажу між покупцями не виділено, а тому на час звернення до суду придбана ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартира перебуває у спільній сумісній власності покупців.
Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_1 помилково вважала встановленими частки у спірній квартирі між покупцями, що складають по 1/3 частині кожному, оскільки зазначене належними та допустимими доказами по справі жодним чином не підтверджено. 
При цьому інші покупці за договором купівлі-продажу від 04.05.2000, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на час звернення позивачки до суду є особами повнолітніми, що підтверджується як договором купівлі-продажу від 14.04.2000, так і договором купівлі-продажу від 04.05.2000, не були залучені до участі у справі.
Суд першої інстанції при розгляді справи зазначеного вище не з`ясував, осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, зокрема ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , не залучив, право на заявлення клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачів відповідно до ст.51 ЦПК України стороні позивача не роз`яснив, що унеможливило повно та всебічно з`ясувати обставин справи.
Не звернувши уваги на зазначені обставини та вирішивши справу без залучення співвласників спірного майна до участі у справі, суд порушив права та інтереси інших співвласників спірної квартири.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які стосуються обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору не підлягають перевірці за наявності процесуальних порушень та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову. Позов у справі за відсутності належного відповідача або співвідповідача не міг бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Однак, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі інших осіб у якості співвідповідачів.
Отже, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував, не притягнув до участі у справі всіх осіб, які повинні бути залучені як співвідповідачі, чим порушив норми процесуального права. За таких обставин рішення суду відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 05 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді С.М. Єгорова 

О.А. Письменний