Ухвала
 
25 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 208/7291/15-ц
провадження № 61-11328ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісєєнко Денис Олександрович, про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на свою користь у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 вересня 2011 року в розмірі 317 070,19 грн, з яких: 100 000 грн сума простроченої заборгованості за договором позики; 124 070 грн інфляційні витрати; 12 279,45 грн 3 % річних від суми зобов`язання; 80 720,74 грн відсотки за користування позикою; у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 вересня 2011 року в сумі 317 070,19 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв. м, житловою площею 38,2 кв. м, яка є власністю ОСОБА_1 ,               ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 120 000 грн.
 
Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 27 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та його сином - ОСОБА_5 було укладено договір позики                  № 158390, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моїсєєнко Д. О. Відповідач отримала грошові кошти в сумі               100 000 грн, які зобов`язалася повернути в строк до 27 вересня 2013 року. До сьогоднішнього часу відповідачем зобов`язання не виконані. В якості забезпечення зобов`язань за зазначеним договором позики 27 вересня 2011 року між його сином - ОСОБА_5 та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та            ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме - квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 його син - ОСОБА_5 помер. Він прийняв спадщину від померлого ОСОБА_5 з отриманням свідоцтва про право на спадщину 29 листопада 2013 року. Вважає, що є підстави для визнання за ним права спадкоємця на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві ОСОБА_5 у договірних зобов`язаннях за договором позики, та звернення стягнення на заставлене майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив позов задовольнити.
 
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області рішенням від 17 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 вересня 2011 року в розмірі 255 803,89 грн, з яких: 80 000 грн - заборгованість за договором; 101 403,44 грн - інфляційні втрати; 9 824 грн - 3 % річних від суми зобов`язань; 64 576,45 грн - відсотки за користування позикою. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 вересня 2011 року в сумі 255 803,89 грн звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв. м, житловою площею 38,3 кв. м, яка є власністю ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 120 000 грн. Стягнув з                 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 852,66 грн з кожного, а також з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з проведення експертизи в розмірі 8 047 грн. В решті позову відмовив.
 
29 липня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;                   б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно загальною вартістю 317 070,19 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн). 
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.   
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2017 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісєєнко Денис Олександрович, про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко