ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 вересня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 344/6384/18
провадження № 61-2347св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариствокомерційний банк «Приватбанк»,
треті особи - ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачук Любомир Михайлович
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Сокуренка Євгена Сергійовича, який на підставі довіреності діє в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2018 року у складі судді Польської М. В. та на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у складі колегії суддів Максюти І. О., Василишина Л. В., Матківського Р. Й.
 
ВСТАНОВИВ :
Описова частина 
Короткий зміст заяви про забезпечення позову
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М., Приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачук Л. М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
 
29 жовтня 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення звернення стягнення на нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру з підвальними приміщеннями      АДРЕСА_1  та належить на праві власності позивачу, у зв`язку звиконанням виконавчого напису №98 від 30 січня 2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Боднар І. М.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вчиненням виконавчого напису від 30 січня 2018 року допущено подвійне стягнення боргових зобов`язань позичальника ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 є тільки майновим поручителем) за рахунок реалізації іпотечного майна. Самостійно зупинити виконання даного виконавчого напису не може, оскільки приватним виконавцем виконавчого округу Ткачуком Л. М. вже відкрито виконавче провадження № 56202250, тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі.   
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру з підвальними приміщеннями  АДРЕСА_2 та належить їй на праві власності по виконанню виконавчого напису № 98 від 30 січня 2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М., яке проводиться приватним виконавцем Ткачуком Л. М. 
 
Суд першої інстанції виходив із положень статей 149-153 ЦПК Українита встановивши, що між сторонами існує спір, про що свідчить факт звернення позивача до суду за захистом їїправ, дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2018 року залишено без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що при розгляді заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви, оскільки між сторонами виник спір щодо визнання виконавного напису таким, що не підлягає виконанню, і виконання такого напису в рамках відкритого виконавчого провадження може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього судового рішення.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
21 січня 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення, як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права, та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.  
 
Указує, що позивач вже зверталася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії з виконання виконавчого напису № 98 від 30 січня 2018 року про звернення стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки), проте ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні даної заяви. Змінивши вид забезпечення позову, позивач подала заяву вдруге, що є зловживанням процесуальним правом. Представник відповідача зазначає, що підстав уважати, що можливе рішення у даній справі може бути не виконане, немає. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
Відзив на касаційну скаргу у даній справі до Верховного Суду не надходив. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 30 січня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Боднар І. М. вчинено виконавчий напис № 98 про звернення стягнення на предмет іпотеки: нерухоме майно - квартиру з підвальними приміщеннями АДРЕСА_1 та належить на праві власності позивачу. 17 квітня 2018 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 56202250 за вказаним виконавчим написом. 
 
14 травня 2018 року ОСОБА_1 подала позов до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М., приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачук Л. М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду 15 травня 2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову щодо заборони приватному виконавцю Ткачуку Л. М. вчиняти дії з виконання виконавчого напису. На виконання цієї ухвали 22 травня 2018 року Івано-Франківським міським ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Однак, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року ухвала суду першої інстанції скасована та відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову щодо заборони вчинення будь-яких виконавчих дій по виконавчому провадженню. 
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення суду відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до вимог статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
 
Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
 
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
 
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
 
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
 
У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18 колегія суддів дійшла висновку, що застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом, яким звернено стягнення на майно, та встановлення заборони на здійснення будь-яких дій відносно виконання такого виконавчого напису є адекватним та ефективним способом забезпечення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Враховуючи, що 17 квітня 2018 року приватним виконавцем Виконавчого округу Івано-Франківської лбласті Ткачук Л. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 98, виданого 30 січня 2018 року про звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, а позивач оскаржує такий виконавчий напис в судовому порядку шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, через те, що вважає його вчиненим з порушенням норм чинного законодавства, - існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду.
 
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року в справі № 285/2445/18 (провадження № 61-45537св18) у подібних правовідносинах. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Помилковими є доводи касаційної скарги про неможливість заборони органам державної влади та/або органам місцевого самоврядування здійснювати покладені на них згідно з законодавством повноваження, оскільки частиною шостою статті 150 ЦПК України прямо передбачено можливість забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, який оскаржується боржником у судовому порядку.
 
З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішеннь - без змін.
 
Керуючись статтями  400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Сокуренка Євгена Сергійовича, який на підставі довіреності діє в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
 
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2018 року тапостанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                                М. М. Русинчук