Постанова 
Іменем України
 
05 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 465/42/17
провадження № 61-11781св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Відділ Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції м. Львова, Приватне підприємство «Нива-В.Ш.» Філія 14, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у складі судді Кузь В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції м. Львова                       (далі - ВДВС Франківського РУЮ м. Львова), Приватного підприємства                           «Нива-В.Ш.» Філія 14 (далі - ПП «Нива-В.Ш.»), ОСОБА_2 про визнання недійсними прилюдних торгів, визнання недійсним протоколу про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним акту державного виконавця про реалізацію арештованого нерухомого майна (предмету іпотеки).
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Франківського районного суду                   м. Львова від 09 жовтня 2012 року у справі № 2/1326/324/2012 стягнуто з               ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк»                  (далі - ПАТ «Фольксбанк») заборгованість за кредитним договором                                           від 23 вересня 2008 року № КТ 52457 в розмірі 191 213,29 грн. На підставі вказаного рішення, Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист.
14 березня 2013 року головним державним виконавцем Франківського ВДВС Львівського управління юстиції Подановським Т. Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 36991627) щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості в розмірі 191 213,29 грн.
Листом від 05 лютого 2014 року № 2187 начальника Франківського ВДВС Львівського міського управління юстиції Солтиса Ю. С. передано заявку та пакет необхідних документів щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 .
25 лютого 2014 року Франківським ВДВС Львівського міського управлінні юстиції укладено Договір № 1414129 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна Філією 14                           ПП «НИВА-В.Ш.».
22квітня 2014 року директором Філії14 ПП «Нива - В.III.» затверджено протокол№ 1414129-2проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а переможцем торгів оголошено ОСОБА_2 
08 липня 2014 року начальником Франківського ВДВС Львівського міського управлінні юстиції затверджено акт державного виконавця про реалізацію арештованого нерухомого майна (предмет іпотеки).
Позивач вказує, що до моменту проведення прилюдних торгів квартира була її власністю, що підтверджується відповідними витягами, а виконавче провадження було відкрито на підставі судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, предмет іпотеки (її квартиру) було реалізовано за відсутності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише на підставі рішення суду про стягнення боргу. Отже, реалізація квартири на прилюдних торгах відбулася з порушенням пункту 6.5. Іпотечного договору                       від 23 вересня 2008 року та статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Рішення суду про стягнення заборгованості не може бути підставою для відчуженню квартири, оскільки не відповідає приписам статті 39 Закону України «Про іпотеку». Квартира, яку протиправно відчужено з прилюдних торгів не була придбаною за рахунок коштів кредиту. 
Таким чином, просила визнати недійсними прилюдні торги, які відбулися                                 22 квітня 2014 року щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним протокол від 22 квітня                     2014 року № 1414129-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) вказаної квартири та визнати недійсним акт від 08 липня 2014 року державного виконавця про реалізацію арештованого нерухомого майна (предмету іпотеки) - зазначеної квартири.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого судового рішення на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду  ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення або передати справу на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що протокол проведення прилюдних торгів від 22 квітня 2014 року № 1414129-2 складений з порушеннями. Оскільки відсутнє судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (є лише про стягнення кредитної заборгованості), тому у державного виконавця не було підстав для звернення стягнення на нерухоме майно шляхом його реалізації.
Короткий зміст вимог відзиву на касаційну  скаргу
У листопаді 2019 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки прилюдні торги проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, права позивача не порушені, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що 23 вересня 2008 року між ОСОБА_1 (позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк» (далі - ВАТ «Фольксбанк») укладено кредитний договір № КР 52457.
23 вересня 2008 року між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ВАТ «Фольксбанк» (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір. Згідно пункту 1.2. іпотечного договору, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 09 жовтня 2012 року у справі № 2/1326/324/2012 позовні вимоги ПАТ «Фольксбанк» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 а користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 вересня 2008 року № КТ 52457 у розмірі                                           191 213,29 грн.
На підставі вказаного рішення, Франківським районним судом міста Львова видано виконавчий лист.
14 березня 2013 року головним державним виконавцем Франківського ВДВС Львівського управління юстиції Подановським Т. Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 36991627) щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості в розмірі 191 213,29 грн.
Листом від 05 лютого 2014 року № 2187 за підписом начальника Франківського ВДВС Львівського міського управління юстиції Солтиса Ю. С. передано заявку та пакет необхідних документів щодо реалізації квартири АДРЕСА_2 .
Франківським ВДВС Львівського міського управління юстиції подано заявку на реалізацію арештованого майна.
25 лютого 2014 року Франківським ВДВС Львівського міського управління юстиції укладено Договір № 1414129 про надання послуг по організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) Філією 14 ПП «НИВА-В.Ш.».
Згідно з пунктом 1.3. вищезазначеного договору, Франківський ВДВС Львівського міського управління юстиції передав Філії 14 ПП «НИВА-В.Ш.» на прилюдні торги: предмет іпотеки: трикімнатну квартиру загальною площею 55,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
22квітня 2014 року директором Філії 14 ПП «Нива - В.III.» затверджено протокол №1414129-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна: (предмет іпотеки). Переможцем торгів оголошено ОСОБА_2.
08 липня 2014 року начальником Франківського ВДВС Львівського міського управління юстиції затверджено акт державного виконавця про реалізацію арештованого нерухомого майна (предмет іпотеки).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Відповідно до частини сьомої статті 51 вказаного Закону примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Державний виконавець може передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішення суду про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд виходив з того, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 911/494/17 та від 11 квітня 2019 року у справі №  607/6096/17). 
Доводи касаційної скарги про те, що реалізація квартири на прилюдних торгах відбулась за відсутності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, та суд дійшов висновків про їх необгрунтованість.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Виходячи з частини другої статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес будь-яким способом, встановленим договором або законом, оскільки сторони при укладенні правочину мають право передбачити особливі способи захисту своїх прав у випадку їх порушення контрагентом.
Отже, позивач сам обирає спосіб захисту, і банком обрано саме стягнення заборгованості за кредитним договором, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, що відповідає вимогам договору та нормам чинного законодавства.
Установлено, що пунктом 6.6 Іпотечного договору передбачено, що реалізація предмету іпотеки може здійснюватись в тому числі і шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів на підставі рішення суду, а тому висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову є обґрунтованими.
У касаційній скарзі позивач вказує на те, що протокол проведення прилюдних торгів від 22 квітня 2014 року № 1414129-2 складений з порушеннями.
Суд апеляційної інстанції надавав оцінку вказаним доводам та зазначив, що такі доводи не беруться до уваги, оскільки такі підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Крім того, рішеннями судів по справі 465/2694/14 встановлено законність спірних прилюдних торгів. Зокрема, рішенням Апеляційного суду Львівської області                   від 09 червня 2015 року по справі 465/2694/14 установлено, що відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 Франківський районний суд м. Львова виходив з того, що прилюдні торги з реалізації квартири, що знаходиться за адресою:                           АДРЕСА_1 були проведені з дотриманням вимог чинного законодавства України, права позивача не були порушені, а тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов