КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 серпня 2020 року місто Київ.
 
Справа 362/7245/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9689/2020
 
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача                                   Желепи О.В., 
суддів:                                            Кулікової С.В., Олійника В.І.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2020 року ( у складі судді Кравченко Л.М., інформація про дату складення повного тексту рішення відсутня)
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач ОСОБА_2 звернулась з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментах в розмірі 17 460,25 грн., неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 17 460,25 грн. та судові витрати по справі, а саме 768,40 грн. судового збору та 1 500 грн. правової допомоги.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.08.2011 року  стягнуто з відповідача на її користь  аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08.06.2011 року і до досягненням донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. На підставі виконавчого листа від 18.08.2011 року постановою державного виконавця від 28.08.2012 р. відкрито виконавче провадження. У зв`язку із несплатою аліментів, постановою старшого державного виконавця ВДВС Харківського РУЮ Харківської області від 11.12.2014 р. виконавче провадження було закінчене у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 майна на яке може бути звернено стягнення, заборгованість станом на 01.12.2014 р. становить 17 460,25 грн., яку позивач просила стягнути з відповідача та пеню у розмірі 17 460,25 грн.
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 17460,25 грн. та пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 17460,25 грн., а всього 34620,50 грн. Стягнуто судовий збір. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду, в червні 2020 року ОСОБА_1 через поштове відділення подав апеляційну скаргу безпосередньо до суду, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення з врахуванням наданих відповідачем доказів часткового погашення заборгованості по сплаті аліментів на утримання позивачки.
 
В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення незаконне і необґрунтоване.
Вказує, що суд не звернув уваги на те, що у справі містяться докази часткового погашення ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів на утримання позивача - ОСОБА_2 та не врахував сплачені кошти при визначенні розміру заборгованості, чим порушив норму ст. 195 СК України. 
Крім того вказує, що судом неодноразово порушено норми процесуального права.
Зокрема, районний суд всупереч ст. 229 ЦПК України не досліджував наданих відповідачем доказів часткового погашення заборгованості, проте прийняв рішення без їх врахування.
Посилається на ст. 263 ЦПК України і зазначає, що рішення не може вважатись обґрунтованим і законним, оскільки не з`ясовувались всі обставини, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень проти розміру заборгованості.
Зазначає, що суд, порушуючи вимоги ст. 264 ЦПК України, не оцінив, наданих відповідачем доказів часткового погашення заборгованості, не вказав мотивів їх відхилення. Посилається також на необхідність дотримання вимог до судового рішення, встановлених законом, відображених у постанові від 18.12.2009 №14 Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі».
Також вказує на порушення судом ст. 272 ЦПК України,  порядку вручення копії оскаржуваного судового рішення, яке не було вручено належним чином. 
Ухвалою від 26червня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
ОСОБА_2 посилається на те, що доводи відповідача про часткову сплату заборгованості ґрунтуються виключно на його особистій думці та не підтверджені жодними належними доказами, що є достатньою підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України  розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
За положеннями ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду абро за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Задовольняючи частково позов, суд вважав встановленими такі обставини.
 
Васильківським міськрайонним судом Київської області 17.08.2011 року видано виконавчий лист по справі №2-1728/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08.06.2011 року і до досягнення донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку (а.с. 4-5).
Постановою державного виконавця ВДВС Харківського РУЮ Харківської області від 28.08.2012 року на підставі виконавчого листа №2-1728/11 відкрито виконавче провадження №34010376 (а.с. 6).
Постановою старшого державного виконавця ВДВС Харківського РУЮ Харківської області від 11.12.2014 р. виконавче провадження було закінчене у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 майна на яке може бути звернено стягнення, заборгованість станом на 01.12.2014 р. становить 17 460,25 грн. (а.с. 7).
На підставі наявних в справі письмових доказах суд встановив, що відповідач не належним чином виконував рішення суду про сплату аліментів на утримання дружини, в зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 01.12.2014 р. в розмірі 17 460,25 грн., яка вірно визначена державним виконавцем.
Суд, визнав також належним, наданий позивачем розрахунок пені , за прострочення сплати аліментів та визначив розмір пені, який підлягає стягненню на підставі ст. 196 СК України в сумі 17 460,25 грн.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.
Висновки суду про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості та неустойки відповідають цим обставинам та вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом при визначенні розміру заборгованості не враховані надані ним докази про сплату аліментів, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
 Судом встановлено, що з відповідача до стягнення були присуджені аліменти, як на утримання неповнолітньої дитини, так і дружини до досягнення дитиною трирічного віку.
В наданих відповідачем квитанціях зазначена загальна сума оплат, які в тому числі зараховувались як аліменти, що сплачувались на дитину так і аліменти на утримання дружини. 
Відповідач ОСОБА_1 не подав до суду жодних доказів про його доходи за період з 2015 по 2019 рік включно. Тобто, відповідач не подав докази, що він в цей період працював, і який дохід отримував.
Таким чином, посилання відповідача на те, що він з грудня 2017 року по березень 2020 року на дитину  мав сплачувати мінімальний розмір аліментів, не ґрунтуються на вимогах закону, відповідно до яких непрацююча особа, зобов`язана сплачувати аліменти, виходячи з середньої заробітної плати по регіону, в якому вона проживає. Отже, доводи відповідача, що кошти, які він сплачував в більшому розмірі, ніж мінімальний розмір аліментів, необхідно зараховувати, як аліменти на утримання дружини є безпідставні.
Крім того, відповідач не надав доказів, що станом на січень 2018 року в нього не було боргу по аліментах на дитину, а тому у суду були відсутні підстави для висновку, про зменшення розміру заборгованості по сплаті аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 3 років, оскільки кошти, що сплачені в більшому розмірі, зараховувалися, як борг з аліментів на неповнолітню дитину, який обраховувався за той період, що відповідач не працював і не подавав докази про доходи, виходячи з середньої заробітної плати по регіону.
Оскільки відповідач не навів достатніх доводів , які б підтверджувались відповідними квитанціями, на спростування суми заборгованості, визначеної виконавцем в процесі виконання рішення суду в  частині стягнення аліментів на утримання дружини, рішення суду в частині визначення розміру заборгованості в сумі 17 460, 25 грн. ,( відповідно до постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження) відповідає фактичним обставинам справи та вимогам Закону.
Доводи апеляційної скарги, вказаних висновків суду не спростовують та є фактичним повторенням заперечень відповідача в суді першої інстанції, яким суд в рішенні дав належну правову оцінку.
Стосовно вирішення позовних вимог про стягнення неустойки, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Розглядаючи відповідальність за несплату аліментів, слід зауважити, що в законодавстві передбачена спеціальна норма, яка встановлює умови та розміри санкцій за порушення зобов`язання із сплати аліментів (ст. 196 СК України).
Тобто, дана норма спрямована на стимулювання боржника - платника аліментів своєчасно сплачувати аліменти та, певною мірою, компенсувати одержувачеві аліментів ті втрати, які він поніс у зв`язку із затримкою їх сплати.
Справи щодо стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів по своїй суті є пов`язаними та похідними від спорів щодо встановлення розміру та стягнення аліментів, зокрема, вказані правовідносини регулюються саме сімейним законодавством (ст. 196 СК України), а тому, вочевидь, питання територіальної підсудності по справам щодо стягнення вказаної неустойки (пені) слід вирішувати аналогічно вирішенню питання щодо стягнення аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Крім того вказана норма не містить жодних посилань на те, що неустойка стягується лише за не виконання рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Вказана норма містить вказівку лише на існування судового рішення про стягнення аліментів, тобто будь-яких аліментів незалежно від того на утримання кого вони стягуються.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:
   ?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:
   ?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;
A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;
Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;
A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;
Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;
An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;
Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.
Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Вказаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі №572/1762/15-ц.
Оскільки розрахунок  неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в загальному розмірі - 17460 грн. 25 к.,  зроблений позивачем за вищенаведеною формулою, рішення суду в частині вирішення спору про стягнення пені відповідає фактичним обставинам справи та вимогам Закону.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, та приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані докази, не допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду .
Оскільки, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення, то і відсутні підстави для перерозподілу понесених ним судових витрат.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389  ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено   03 серпня  2020 року.
Головуючий                                         
Судді: