ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4862/20 Справа № 214/2502/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Синенко Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами 
                ОСОБА_1 та 
               Державної казначейської служби України, 

на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної (майнової) і моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, уточненим у листопаді 2017 року, до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просила стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державною бюджету України у відшкодування майнових збитків 211 751,54 гривень, з яких: проіндексований розмір заробітної плати, яку вона могла отримати за період з 1 червня 2011 року по 31 грудня 2015 року, — 146 018,81 гривень; витрати на лікування — 21 268,73 гривень; витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку — 1 790 гривень; витрати на проїзд у громадському транспорті — 2 160 гривень; витрати на проїзд до м. Дніпра та м. Києва — 400,97 гривень; витрати на роздруківку скарг і заяв — 114 гривень і витрати на правову допомогу — 40 000 гривень, а також просила відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює у 2 304 000 гривень.
В обґрунтування позову зазначила, що перебувала під слідством і судом у період з 9 березня 2011 року по 31 грудня 2015 року, а всього 57 місяців 23 дні.
З 9 березня 2011 року щодо неї незаконно проводилися оперативно-розшукові заходи, а 24 травня 2011 року — порушено кримінальну справу по обвинуваченню у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, та того ж дня затримано. У період з 24 травня 2011 року по 20 липня 2011 року вона утримувалася у слідчому ізоляторі, оскільки щодо неї діяв запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Позивач вказує, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2013 року її визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, проте ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2014 року вирок скасовано та направлено справу для провадження додаткового розслідування.
31 грудня 2015 року постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 кримінальне провадження № 12014040710000871 від 2 квітня 2014 року, у якому їй пред`явлено обвинувачення, закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу вказаного злочину.
ОСОБА_1 посилається на те, що у зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи вона втратила можливість своєчасно зареєструватися у службі зайнятості як особа, трудовий договір з якою розірвано з ініціативи власника, та їй не нараховано допомогу по безробіттю. Крім того, стан її здоров`я погіршився, вона досі лікується від психічного захворювання і погано себе почуває. Через обвинувачення у вчиненні злочину з нею перестали спілкуватися знайомі, що завдало моральних страждань та призвело до значних змін у повсякденному житті; на її майно накладено арешт і вона не могла розпоряджатися своєю власністю протягом тривалого часу. Також її позбавлено можливості здійснювати захист свого сина, проти якого також висунуто кримінальне обвинувачення, а також приймати участь у судових засіданнях. Посилаючись на викладене, просила задовольнити заявлені позовні вимоги.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнено із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 300 000 гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, проведення розгляду справи неповно, не всебічно, та без з`ясування всіх обставин справи, без дотримання принципів справедливості, змагальності і диспозитивності, що потягло за собою неправильний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог. 
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не враховано всі витрати, які може понести громадянин, у разі поновлення своїх прав після незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, а тому пункт 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону передбачає можливість відшкодування інших витрат, сплачених громадянином і, на думку апелянтів, до таких витрат треба відносити усі матеріальні витрати, понесені ОСОБА_1 , в тому числі компенсацію витрат на лікування, послуг поштового та кур`єрського зв`язку, витрат на проїзд, а також витрат на роздруківку скарг та заяв.
Також посилається на те, що суд дійшов хибного висновку про відсутність доказів перебування позивача на обліку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості та трудової міграції, як безробітної, оскільки це спростовується наявним в матеріалах справи кримінального провадження та в цивільній справі листом директора Дніпровського обласного центру зайнятості №12/04-694 від 20 лютого 2015 року.
Не погоджуються позивач ОСОБА_1 й з висновками суду першої інстанції в частині зменшення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, оскільки спеціальним Законом визначено граничний мінімальний розмір моральної шкоди, а максимальний розмір не встановлено, у зв`язку з чим він має відшкодовуватися з урахуванням глибини всіх страждань позивача, що не було в повній мірі враховано судом та не взято до уваги їх тривалість. При цьому, позивачем було розраховано моральні страждання у відповідності до методики професора ОСОБА_2 у розмірі 2 304 000,00 грн., а суд безпідставно зменшив цей розмір до 300 000,00 грн. При цьому, зазначає, що відносно ОСОБА_1 протягом 16 місяців незаконно здійснювалися оперативно-розшукові заходи, тобто саме скільки часу порушувалися її конституційні права.
В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що згідно ст. 56 Конституції України відшкодування шкоди проводиться за рахунок держави, а відповідно до прикінцевих положень Бюджетного кодексу України рішення про стягнення коштів державного бюджету виконується Державною казначейською службою України, тобто відшкодування коштів має здійснюватися з Державного бюджету України через органи казначейства. Вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, виходячи з Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», має застосувати не мінімальний розмір заробітної плати, а прожитковий мінімум для працездатних осіб. Вважає, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між кримінальним провадженням, досудовим розслідуванням та погіршенням її здоров`я.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку і роздруківку матеріалів скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позову. Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку і роздруківку матеріалів у розмірі 2 304,97 гривень.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року змінено в частині порядку стягнення моральної шкоди та зазначити про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн. з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасувано, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що наказом голови ліквідаційної комісії Державної інспекції з енергозбереження по Дніпропетровській області № 106-к від 24 травня 2011 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу контролю за енергозбереженням по м. Кривий Ріг — державного інспектора з енергозбереження територіального управління Державної інспекції з енергозбереження по Дніпропетровській області на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
       24 травня 2011 року старшим слідчим прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено постанову про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за частиною першою статті 368 КК України. 
       Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 травня 2011 року, ОСОБА_1 була затримана 24.05.2011 року. Остання була ознайомлена із правами та обов`язками. 
       27 травня 2011 року старшим слідчим прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України. 
       Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2011 року, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2011 року залишена без змін, ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
       У подальшому кваліфікацію кримінального діяння змінено і пред`явлено ОСОБА_1 обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України.
       Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2013 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на шість років із конфіскацією майна.
       Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2014 року цей вирок скасовано та направлено справу для провадження додаткового розслідування.
       31 грудня 2015 року постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 кримінальне провадження № 12014040710000871 від 2 квітня 2014 року, яке після повернення справи на додаткове розслідування внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу злочину.
       Також судом встановлено, що протягом періоду перебування під слідством та судом ОСОБА_1 неодноразово зверталась за медичною допомогою з приводу погіршення стану здоров`я і перебувала на лікуванні у медичних закладах.
       Крім того, позивач неодноразово зверталась із скаргами та заявами з приводу численних, на її думку, порушень вимог законодавства під час досудового розслідування та під час розгляду кримінальної справи у суді.
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив із того, що з моменту порушення кримінальної справи - 24 травня 2011 року і до моменту винесення постанови прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2015 року, позивач була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності, як обвинувачена у кримінальному провадженні. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, як обвинуваченої, протягом 55 місяців 7 днів нормальний уклад життя позивача був порушений, тому на її користь підлягає стягненню моральна шкода, визначена відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у розмірі не меншому однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, у зв`язку з чим суд визначив розмір відшкодування в сумі 300 000,00 грн., який є співмірним та достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу. 
       Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
       Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Ураховуючи викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом 55 місяців та 7 днів, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди. Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з визначеною районним судом сумою моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.
       Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.
       Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
       З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги тривалість часу, протягом якого ОСОБА_1 зазнала кримінального переслідування, а саме позивач незаконно перебувала під слідством і судом з 24 травня 2011 року по 31 грудня 2015 року, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, визнаючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову та вважає необхідним стягнути на користь позивача на відшкодування завданої їй моральної шкоди кошти в сумі 1 000 000 грн., що на думку колегії суддів буде достатнім для відновлення її порушених прав в цій частині. 
       Відповідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі – Порядок).
       Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
       Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
       За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.
       Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.
       Статтею 43Бюджетного кодексу України (далі - БК України) встановлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
       Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13 квітня 2011 року, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
       Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).
       Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
       Статтею 25БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.
       Таким чином, відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України підлягає шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
       Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що розмір мінімальної заробітної плати, який слід було застосувати для обчислення моральної шкоди в цій справі, має відповідати мінімальному прожитковому мінімуму для працездатних осіб, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.
       Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилається прокурор в апеляційній скарзі, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.
       Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є її посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстав для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.
       При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.
       Відповідно до ст.8 Закону України “Про державний бюджет на 2018 рік” установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривень. 
       Тому, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, що й було зроблено судом першої інстанції.
       Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між кримінальним провадженням, досудовим розслідуванням та погіршенням її стану здоров`я, колегією суддів відхиляються, як такі, що спростовуються матеріалами справи, згідно яких за час досудового розслідування та під час слухання справи у суді Компанієць О.М. неодноразово зверталась за медичною допомогою з приводу погіршення стану здоров`я, перебувала на лікуванні у медичних закладах, що підтверджується відповідними листами, відповідями та медичними документами.
       Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом порушено норми процесуального права та не залучено до участі у справі у якості відповідача Криворізьку місцеву прокуратуру №1, не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок визначити відповідача у справі покладається на позивача, а згідно зі змістом статті 51 ЦПК України залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача здійснюється судом лише за клопотанням позивача.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування втраченого заробітку та інших витрат, понесених позивачем у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції, виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.
       Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.
       Так, згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.
       В пункті 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №226/94-ВР від 01.12.1994 року зазначено, що суми втраченого заробітку обчислюються виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.
       Отже, аби позивач мав право претендувати на відшкодування заробітку, він мав би такий заробіток попередньо втратити, тобто мати його на час незаконного засудження.
       Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу голови ліквідаційної комісії Інспекції № 106-к від 24.05.2011 року, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу контролю за енергозбереженням по м. Кривий Ріг – державного інспектора з енергозбереження територіального управління Державної інспекції з енергозбереження по Дніпропетровській області згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.
       Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, орагізації, скорочення чисельності або штату працівників.
       Отже, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач ОСОБА_1 втратила заробіток внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, а тому остання не має права на відшкодування втраченого заборітку у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
       Відповідно до ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
       Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
       Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
       Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір — обґрунтованим.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
       На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.
       До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.
       Як встановлено судом та не спростовано сторонами, заявляючи позовні вимоги про стягнення сум, сплачених у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги, ОСОБА_1 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту понесення таких витрат, у зв`язку з чим суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні цих позовних вимог і доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 в цій частині є безпідставними та не підтверджені жодним доказом, яким, зокрема, має бути квитанція про оплату послуг адвоката.
       Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що під час незаконного перебування під слідством і судом у період з 24 травня 2011 року по 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 понесено витрати на проїзд, послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів у розмірі 2 304, 97 грн., на підтвердження чого нею надано суду відповідні квитанції /т. 1 а.с. 93-106/, та ці витрати можна віднести до інших витрат, сплачених громадянином, відшкодування яких врегульовано положенням ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
       Щодо вимог про стягнення витрат на проїзд у громадському транспорті, розмір яких за підрахунками позивача, становить 2 160,00 грн., колегія суддів приходить до висновку, що вони відшкодуванню не підлягають, оскільки, такі витрати хоч і мають компенсуватися у порядку ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак виключно у випадку надання належних доказів щодо понесення цих витрат, тобто квитків на проїзд у громадському транспорті, які в даному випадку суду не надано.         
       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задолення позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304,97 грн. 
       Щодо позовних вимог про відшкодування витрат позивача на лікування, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки відшкодування таких витрат не передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що ці витрати необхідно відносити до інших витрат є помилковими, оскільки п. 3 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає відшкодування штрафів, стягнутих на виконання рішення суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином, тобто до інших витрат у розумінні даної правової норми необхідно відносини всі витрати, понесені саме у зв`язку з незаконним перебуваням під слідством і судом, вчиених в межах процесуальних дій щодо притянення до кримінальної відповідальності, а не у зв`язку з лікуванням у цей період. 
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн. та витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304, 97 грн. В інішій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – задовольнити частково.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн. та витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304, 97 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                        Н.М. Деркач                                                 
                                                                               М.О. Макаров