ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1945/20 Справа № 175/2684/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року                
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року
по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИЛА:
В липні 2018 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року позов Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування – задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» суму страхового відшкодування у розмірі 31251 грн. 08 коп., та судовий збір у розмірі 1762 грн., а всього стягнуто 33013 грн. 08 коп. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року по справі № 175/2684/18 та прийняти нову рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
       У відзиві Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2017 року, приблизно о 17 год. 25 хв., ОСОБА_1 , в районі будинку №76 по пр-т Гагаріна в м. Дніпро, керуючи автомобілем «Субару» державний номерний знак НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не витримав безпечної дистанції, чим порушив п.13.1 Правил дорожнього руху та зіткнувся з автомобілем «Хюндай» державний номерний знак НОМЕР_3 , який рухався попереду, що спричинило пошкодження транспортних засобів, тобто скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року №200/16380/17-п, визнано ОСОБА_1 винним у скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.19).
Також судом першої інстанції було встановлено, що 05 вересня 2016 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та власником транспортного засобу «Хюндай» державний номерний знак НОМЕР_3 - Публічним акціонерним товариством «Дніпровагонрембуд», було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту (Автокаско) №АЗ-007/000/17 000044, відповідно до якого позивачем застраховано цивільно-правову відповідальність Страхувальника пов`язану з експлуатацією автомобіля «Хюндай» державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с.13-17). 
Отже, подія, яка відбулась 11 вересня 2017 року, приблизно о 17 год. 25 хв. в районі будинку №76 по пр-т Гагаріна в м. Дніпро, за участю забезпеченого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 і є страховим випадком відповідно до ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Хюндай» державний номерний знак НОМЕР_3 складає 31251,08 грн., відповідно до Ремонтної калькуляції №UDP_0045_1 від 11 жовтня 2017 року (а.с.26-29). 
13 жовтня 2017 року позивачем було складено Страховий акт №КАСКО/007/000/17/0656 (а.с.30), на підставі якого з врахуванням заяви на виплату страхового відшкодування від потерпілої особи ПАТ «Дніпровагонрембуд», відповідно до норм ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» здійснило виплату страхового відшкодування відповідно до умов Договіру добровільного страхування наземного транспорту (Автокаско) №АЗ-007/000/17 000044 в розмірі 31251,08 грн., що підтверджується платіжним дорученням №934 віл 13 жовтня 2017 року (а.с.31).
Відповідно до ст. 36.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
В порушення вимоги, встановленої пунктом 33.1.4. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, письмово повідомити страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, про настання дорожньо-транспортної пригоди.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повідомив страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності про настання дорожньо-транспортної.
Відповідно до підпункту «г», пункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», а також ст. 933 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Відповідно до п. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У зв`язку із виплатою страхового відшкодування позивач набув право регресу (зворотної вимоги) до особи, винної у заподіянні збитку страхувальнику. 
       Задовольняючи позов ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач відшкодував шкоду, завдану при ДТП, тому з відповідача на користь страхової компанії необхідно стягнути виплачене страхове відшкодування в сумі 31251,08 грн. в порядку регресу.
       Доводи апелянта, що відмовляючи в призначенні експертизи суд першої інстанції фактично позбавив його можливості надати належні докази, чим порушив принцип змагальності сторін та проігнорував процесуальні права як сторони по справі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідач самостійно не скористався своїм процесуальним правом, а саме, в матеріалах справи відсутній відзив відповідача на позовну заяву та будь-які інші докази щодо спростування заявленого позивачем розміру збитків. Окрім того, призначення експертизи є правом суду, а підстави обов`язковості призначення експертизи відповідно до ст.105 ЦПК України відсутні.
Твердження апелянта, що звіт оцінювача не є висновком експерта в розумінні ст.ст. 102-108 ЦПК України, відтак є неналежним доказом у справі, що розглядається, і не може, ані підтвердити розмір заподіяного збитку, ані спростувати його, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суперечить нормам чинного законодавства.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, окрім іншого, на підставі письмових доказів. 
       Як вбачається з матеріалів справи, звіт про оцінку складений з врахуванням даних, отриманих під час огляду автомобіля.Будь-яких доказів, які б спростовували висновки оцінювача апелянтом не надано, а тому суд першої інстанції правильно вважав вказаний Звіт належним і допустимим доказом та покладає його в обґрунтування свого рішення.
       Разом з тим, у випадку не згоди із звітом згідно приписів ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач зобов`язаний його спростувати, надавши про це належні докази, зокрема інший висновок чи звіт експерта, в якому б було наведено інший розрахунок вартості автомобіля чи його ремонту, чого відповідачем не зроблено.
       Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича