Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 145/1125/17
провадження № 61-41881св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Селищенська сільська рада Тиврівського району Вінницької області, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у складі судді Кіосак Н. О. від 13 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М.,                              від 03 липня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області про визнання частково незаконним та скасування рішення.
В обґрунтування позову вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 квітня 2011 року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в                         АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки, що закріплена за цим будинковолодінням               складає 0,36 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування будинку - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,11 га.
Наприкінці 2016 року вона звернулась до Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області з заявою про передачу їй у порядку частини третьої статті 415 ЦК України земельної ділянки у приватну власність на тих же умовах і в тому ж обсязі, що мав попередній власник будинку.
Рішенням № 151 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09 грудня 2016 року їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за винятком двору загального користування, який використовується спільно нею та ОСОБА_3 (для проїзду до належної їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства).
Вона не згідна з таким рішенням, оскільки вказана частина земельної ділянки ніколи не перебувала в статусі землі загального користування. ОСОБА_3 проходила до належної їй земельної ділянки лише з дозволу сусідів, а користування спірним проїздом не є для неї зручним.
За таких обставин позивач просила суд визнати частково незаконним та скасувати рішення 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09 грудня 2016 року № 151 в частині «за винятком двору загального користування, який використовується спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (для проїзду до належної їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства)».
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 квітня                2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не довела своє право безспірного володіння спірною земельною ділянкою, а тому відсутні правові підстави для визнання незаконним оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування у оскаржуваній частині. Оскільки частиною вказаної земельної ділянки користується  ОСОБА_3 для проходу до належної їй земельної ділянки, дозвіл на виготовлення технічної документації та приватизацію цієї земельної ділянки суперечив би правилам добросусідства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду,                          ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції безпідставно послався на статті 91, 96 ЗК України, що регулюють відносини добросусідства. Суд першої інстанції надав неправильну оцінку відомостям погосподарської книги, згідно із якими сім`я позивача користувалась більшою земельною ділянкою, ніж їй була виділена оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування. Між двома належними ОСОБА_3 земельними ділянками відсутній проїзд спільного користування, а показання свідків на є належними доказами на підтвердження вказаного.
У вересні 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому заперечувала, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_1 чи попередніх власників домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу розподілено судді-доповідачеві.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 квітня                        2011 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 6).
Відповідно до погосподарських книг по Селищенській сільській раді, починаючи з 1991 року за сім`єю ОСОБА_1 рахується земельна ділянка площею 0,36 га.
Рішенням 6 сесії 22 скликання Селищенської сільської ради від 11 жовтня 1996 року ОСОБА_6 , свекру позивача, було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25 га, в тому числі 0,02 га - під будівлями, 0,02 га - під багаторічними насадженнями, 0,21 га - ріллі і в тимчасове користування за межами населеного пункту на 3 роки - 0,10 га              (а. с. 5, 69, 70).
Однак за життя ОСОБА_6 вказаним рішенням не скористався та не виготовив правовстановлюючий документ на підтвердження права власності земельних ділянок.
ОСОБА_3 є власником сусіднього домоволодіння по АДРЕСА_1 (а. с. 44).
Належні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домогосподарства походять з одного, яке належало їх спільному родичу ОСОБА_7 , тому мають спільний прохід 0,02 га, який використовувався безперешкодно до 2015 року.
Рішенням № 151 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09 грудня 2016 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства,  за винятком двору загального користування, який використовується спільно нею та ОСОБА_3 (для проїзду до належної їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства).
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною третьою статті 152 ЗК України зокрема визначено, що способом захисту прав громадян на земельні ділянки  є визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Позивач ОСОБА_1 оскаржує рішення № 151 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області                           від 09 грудня 2016 року, оскільки останнім їй не дозволено виготовити технічну документацію та у майбутньому приватизувати ту частину земельної ділянки біля її домоволодіння (приблизно 0,02 га), яку використовує  ОСОБА_3 з метою проходу до належної їй земельної ділянки.
Відповідно до частини третьої статті 415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).
Згідно із пунктом а) частини третьої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній станом на 09 грудня 2016 року) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частина перша, друга статті 118 ЗК України (в редакції, чинній станом на 09 грудня 2016 року)).
Вирішуючи справу, суди обґрунтовано виходили із того, що родина позивача користувалась земельною ділянкою призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства - 0,11 га, і предметом оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування є дозвіл на виготовлення технічної документації щодо земельної ділянки цією ж площею.
Разом з тим, позивачем не надано технічних матеріалів та документів, що підтверджують її право користування тією земельною ділянкою (0,02 га), якою користується ОСОБА_3 для проходу до своєї земельної ділянки.
Встановивши, що матеріали справи не містять даних щодо належності спірного проїзду, яким користується ОСОБА_3 та інші сусідні землекористувачі з метою проходу до належних їм земельних ділянок, до земельної ділянки, яка перебувала у користуванні родини ОСОБА_1 і яку позивач отримала у спадщину, суди дійшли вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення сільської ради, яким не дозволено приватизувати двір загального користування.
Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю, оскільки позивач в порядку статті 81 ЦПК України не довела порушення своїх прав оскаржуваним рішенням № 151 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09 грудня 2016 року.
За таких обставин права ОСОБА_1 щодо володіння та користування належною їй земельною ділянкою не порушені, що свідчить про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення           № 151 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09 грудня 2016 року.
Доводи касаційної скарги про те, що вона має право на приватизацію спірної земельної ділянки, якою ОСОБА_3 у майбутньому зможе користуватись на підставі сервітуту, є безпідставними, оскільки позивач не надала доказів, що у її одноособовому користуванні (або попередніх власників) перебувала спірна земельна ділянка.
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 квітня                      2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2018 року - без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
 
Н. Ю. Сакара