ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/12023/18                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 липня 2020 року                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                                                                                                  Ганечко О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                                           Костюк Л.О.,
                                                                                                         Шурка О.І.,
за участю секретаря судового засідання                                      Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Міністерства фінансів України про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями Міністерства фінансів України з 19 червня 2018 року, визнавши протиправним та скасувавши наказ Міністерства фінансів України № 207-о від 19.06.2018 «Про ОСОБА_1 ».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2019 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов повністю.
Доводи апелянта обґрунтовані тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та положенням закону, позаяк відповідачем протиправно звільнено позивачку із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату державних службовців, оскільки таке скорочення було проведено всупереч вимог законодавства за відсутності розпорядчого акту Кабінету Міністрів України, чим порушено її права на проходження публічної служби.
Наголошено на тому, що суд першої інстанції помилково встановив, що відповідач виконав норми Закону України «Про державну службу» в процесі ліквідації Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями, який очолювала позивач, неодноразово пропонуючи продовжити роботу в апараті Мінфіну на посадах з урахуванням її кваліфікації, в той час, коли відповідачем не було запропоновано жодної посади, яка б відповідала кваліфікації позивача.
Також зазначено, що ОСОБА_1 провела ретельний аналіз в порівняння повноважень ліквідованого департаменту, з посади директора якого була звільнена позивач, та створеного Департаменту міжнародних фінансових проектів, який свідчить про те, що ліквідація департаменту та звільнення позивача з посади в порядку скорочення штату, не була реальною дією, а носила характер тимчасового заходу, в результаті якого позивач втратила роботу, яку успішно виконувала в апараті Міністерства фінансів України впродовж 36 років поспіль.
Окрім того, апелянтом зауважено, що всупереч цілі діяльності держави, з огляду на статтю 3 Конституції України - утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та всупереч ст. 19 Конституції України, в.о. Міністра діючи не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України прийняв наказ, який необгрунтовано позбавив позивача конституційного права на працю.
У судовому засіданні апелянт та її представник наполягали на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили скасувати, а позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував у повному обсязі проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, сторін, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 1982 року працювала в апараті Мінфіну (раніше Мінфін УРСР) та з 2005 року обіймала посаду директора Департаменту співробітництва з міжнародними фінансовими організаціями. З 2011 року по 2016 рік, у зв`язку зі змінами у структурі та штатному розписі апарату Мінфіну, працювала заступником директора Департаменту управління державним боргом та міжнародного співробітництва - начальником управління співробітництва з міжнародними фінансовими організаціями. У 2016 році була переведена на посаду директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями.
Відповідно до наказу Мінфіну від 27.11.2017 № 971 «Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України», з метою оптимізації управлінських процесів, удосконалення координації діяльності та покращення ефективності роботи структурних підрозділів і відповідно до службової записки заступника Міністра з питань європейської інтеграції Буци Ю .Б. від 17.11.2017 № 38000-06/33, зокрема, ліквідовано Департамент співробітництва з міжнародними організаціями та скорочена чисельність працівників структурних підрозділів апарату Мінфіну (замість Департаменту створено Управління міжнародного співробітництва до якого входять два відділи - відділ європейської інтеграції та відділі співробітництва з МВФ).
Відповідно до вказаного наказу та з урахуванням вимог пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу», шляхом підписання письмового попередження про можливе звільнення від 28.11.2017, Мінфін попередив Позивача, що Департамент співробітництва з міжнародними організаціями ліквідовано, а посада, яку вона обіймає підлягає скороченню. Одночасно Позивачу було повідомлено, що їй буде запропоновано іншу посаду відповідно до її кваліфікації.
29.01.2018 відповідачем запропоновано ОСОБА_1 продовжити роботу в апараті Мінфіну (згідно доданого до пропозиції списку вакантних посад станом на 11.01.2018), з якою ОСОБА_1 погодилась, обравши для подальшої роботи із запропонованих Мінфіном, посаду заступника начальника відділу співпраці з МВФ Управління міжнародного співробітництва. 
Разом з тим, заявою від 29.01.2018 на ім`я Державного секретаря Мінфіну Колосова В.П. відкликала своє погодження на пропозицію щодо роботи в апараті Мінфіну на посаді заступника начальника відділу співпраці з МВФ Управління міжнародного співробітництва. 
Надалі відповідач повторно запропонував позивачу продовжити роботу в апараті Мінфіну (згідно доданого до пропозиції списку вакантних посад станом на 31.01.2018), з якою ОСОБА_1 не погодилась 23.02.2018, зазначивши про те, що запропоновані посади не відповідають її кваліфікації.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надала згоди на продовження роботи в апараті Мінфіну на посадах, зазначених у пропозиціях від 29.01.2018 та 07.02.2018, 14.03.2018 їй було додатково запропоновано продовжити роботу в апараті Мінфіну на посаді директора Департаменту забезпечення комунікацій та організаційно-аналітичної роботи на період відпустки для догляду за дитиною іншого працівника. Також, у пропозиції ОСОБА_1 було попереджено, що у разі відмови від продовження роботи в апараті Мінфіну трудові договір буде припинений з нею відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з урахуванням вимог статті 492 Кодексу законів про працю України та у зв`язку із закінченням двомісячного строку від дати вручення попередження.
Надалі, з огляду на відсутність згоди ОСОБА_1 на продовження роботи в апараті Мінфіну на посадах, зазначених у пропозиціях від 29.01.2018, 07.02.2018 та 14.03.2018, Мінфіном було додатково запропоновано 25.04.2018 продовжити роботу в апараті Мінфіну (згідно доданого до пропозиції списку вакантних посад станом на 16.04.2018), з якою ОСОБА_1 не погодилась зазначивши, що запропоновані посади є нижчими за посаду, яку вона займає, окрім тимчасової посади, що, у разі згоди, змінить її статус, оскільки вона працює на підставі безстрокового трудового договору.
Згідно з протоколом № 7 засідання профспілкового комітету Мінфіну від 31.05.2018, за результатом розгляду подання адміністрації про звільнення позивача, профспілковим комітетом надано згоду на розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із змінами в структурі та штатному розписі відповідача та з урахуванням вимог пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу».
З вказаного протоколу вбачається, що ОСОБА_1 повідомила, що єдина посада, яка її влаштовує відповідно до досвіду роботи - це директор Департаменту, проте оскільки така посада була єдина та ще й тимчасова (строкова), вона від неї відмовилась. Інші чотири пропозиції щодо її працевлаштування останню не влаштували. Також повідомлено, що відповідачем порушено проти неї дисциплінарне провадження, що перешкоджає їй звільнитися. В той же час, ОСОБА_1 погодилась звільнитися по скороченню штатів в міністерстві за умови отримання компенсацій, виплат по лікарняним, по відпусткам, стати на біржу праці, проте вказала, що відповідачем не закрито дисциплінарне провадження щодо неї. 
На підставі протоколу засідання профспілкового комітету Мінфіну від 31.05.2018 № 7, наказом від 01.06.2018 № 180-о «Про звільнення ОСОБА_1 » вирішено звільнити 04.06.2018 ОСОБА_1 з посади директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців. Також, вказаним наказом вирішено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати, а також компенсацію за невикористані відпустки (основні та додаткові). 
Згідно з актом від 01.06.2018 про ознайомлення з наказами, ОСОБА_1 , зокрема, ознайомили з наказом про звільнення від 01.06.2018 № 180-о та надали їй його копію, з яким вона ознайомилась, однак проставити свій підпис під ним відмовилась.
Наказом Міністерства фінансів України № 207-о «Про Колосову В.П . » від 19.06.2018  у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 04 по 18 червня 2018 року ОСОБА_1 - директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями та з урахуванням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, змінено дату звільнення ОСОБА_1 , визначену наказом Мінфіну від 01.06.2018 № 180-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та звільнено її з посади директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями 19 червня 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців. Зі вказаним наказом Колосова В.П. ознайомилась під особистий підпис 19.06.2018.
Не погоджуючись із вищевказаними діями відповідача та звільненням з посади директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями Міністерства фінансів України, позивач звернулась з вказаним позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із дотриманням вимог законодавства про державну службу та трудового законодавства щодо порядку вивільнення працівників, а тому, підстав для скасування спірного наказу № 207-о від 19.06.2018 «Про ОСОБА_1 » та поновлення позивача на роботі немає. 
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з тим, при розгляді апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на те, що отримавши лист Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 № 12954/0/2-18, згідно з яким у 2017 році рішення щодо реорганізації Мінфіну Кабінетом Міністрів України не приймалося, ОСОБА_1 дійшла висновку про те, що її звільнення було незаконним, оскільки процедура зміни у структурі та штатному розписі апарату Мінфіну здійснена з порушеннями положень діючого законодавства, що і стало основною підставою для її звернення до суду з даною позовною заявою, що, зокрема, підтверджується змістом останньої.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, в яких, на відміну від аргументів позовної заяви ОСОБА_1 , наведено посилання, які, зокрема, стосуються порушення процедури звільнення позивача та її трудових прав, колегія суддів вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Тобто процесуальним законом не передбачено можливість зміни підстав позову пізніше, ніж за п`ять днів до першого судового засідання, а тому зазначення таких підстав в суді апеляційної інстанції не передбачено КАС України.
Згідно з частиною першою, другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначила, що її звільнення є незаконним, оскільки скорочення штату державних службовців проведено Міністерством фінансів України самостійно за відсутності розпорядчого акту Кабінету Міністрів України.
В той же час, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI (Закон № 3166-VI), систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. 
Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 3166-VI, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Відповідно до п.п. 2-5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 (Порядок № 1074) органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються або ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр-міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та містить: у разі утворення органу виконавчої влади - обґрунтування щодо основних завдань та функцій такого органу, відповідні фінансово-економічні розрахунки з визначенням джерел покриття витрат, пов`язаних з його функціонуванням; у разі реорганізації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо неможливості або недоцільності виконання відповідних завдань та функцій таким органом, визначення шляху реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення), а також відповідні фінансово-економічні розрахунки; у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади.
Орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.
Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Відповідно до пп. 3 п. 11 Порядку № 1074 саме керівник утвореного органу виконавчої влади забезпечує здійснення заходів, пов`язаних з, зокрема, затвердженням відповідно до закону структури та штатного розпису апарату даного органу і кошторису.
Згідно з п.п. 1, 12 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 375 Мінфін є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Гранична чисельність державних службовців та працівників Мінфіну затверджується Кабінетом Міністрів України. Структура апарату Мінфіну затверджується Міністром фінансів. Штатний розпис і кошторис Мінфіну затверджуються державним секретарем Мінфіну.
Колегія суддів вказує на те, що вживані вище поняття (ліквідація, реорганізація) стосуються саме юридичних осіб, в даному випадку (Мінфіну), а не їх структурних підрозділів (Департамент співробітництва з міжнародними організаціями).
Крім того, наказ Міністерства фінансів України від 27.11.2017 № 971 «Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України», яким ліквідували Департамент співробітництва з міжнародними організаціями ніким не оскаржено, в тому числі і позивачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В контексті викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Кабінет Міністрів України приймає безпосередню участь саме в утворенні, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади (нового або існуючого), а не в його внутрішній організації (затвердженні штатного розпису), що спростовує доводи ОСОБА_1 в частині безпідставного скорочення штату державних службовців (в межах граничної чисельності) та ліквідації структурного підрозділу Міністерства фінансів України - Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями за відсутності розпорядчого акту Кабінету Міністрів України.
Оцінюючи доводи апелянта щодо порушення процедури звільнення, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
Згідно зі статтею 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;                          4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Як було зазначено, протоколом № 7 засідання профспілкового комітету Мінфіну від 31.05.2018, за результатом розгляду подання адміністрації про звільнення позивача, профспілковим комітетом надано згоду на розірвання трудового договору.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.
Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.
При розгляді апеляційної скарги колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. 
В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.
У свою чергу Верховний Суд роз`яснив, що передбачений статтею 49-2 КЗпП України обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника є однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату. Поряд з цим, суд зазначив, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (постанова від 09.08.2017 у справі № 6-1264цс17).
Разом з тим, спеціальним законом по відношенню до проходження позивачем публічної служби є Закон № 889-VIII, згідно з ч. 1 ст. 41 якого державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 4 ст. 43 Закону № 889-VIII, скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу є підставою для зміни істотних умов державної служби.
Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.
У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.
Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 87 Закону № 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Державний службовець, якого звільнено на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
У разі звільнення з державної служби на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
На переконання колегії суддів, відповідачем виконані норми Закону № 889-VIII та КЗпП України, що є обов`язковими та передують звільненню на підставі п. 1 ч. 1  статі 87 Закону № 889-VIII, з урахуванням положень ст. 49-2 КЗпП України, а саме: позивача у визначеному порядку та належним чином попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями та скорочення чисельність працівників структурних підрозділів апарату Мінфіну (відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 27.11.2017 № 971 «Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України» та з урахуванням вимог п. 3 ч. 1 ст. 43 Закону № 889-VIII попереджено директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями ОСОБА_1 про те, що Департамент співробітництва з міжнародними організаціями ліквідовано, а посада підлягає скороченню.
Позивачу неодноразово пропонувалося продовжити роботу в апараті Мінфіну та вакантні посади з урахуванням її кваліфікації, від яких вона відмовлялась (29.01.2018 - було вручено першу Пропозицію щодо продовження роботи в апараті Міністертсва, де ОСОБА_1 погодилася продовжити роботу на посаді заступника начальника відділу співпраці з МВФ Управління міжнародного співробітництва, але цього ж дня відкликала заявою свою згоду).
07.02.2018 ОСОБА_1 було вручено другу пропозицію щодо продовження роботи в апараті Мінфіну, від якої вона відмовилася 23.02.2018.
13.03.2018 вручено третю пропозицію щодо продовження роботи в апараті Мінфіну, від якої позивач відмовилася 14.03.2018.
19.04.2018 вручено четверту пропозицію щодо продовження роботи в апараті Мінфіну, від якої позивач відмовилася 03.05.2018.
Відповідачем отримано погодження на звільнення від профспілкового комітету 31.05.2018, оскільки на засіданні профспілкового комітету Міністерства фінансів України вирішено дати згоду на розірвання трудового договору на підставі п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі змінами у структурі та штатному розписі Міністерства фінансів України відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 27.11.2017 № 971 «Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України», та з урахуванням вимог п. 3 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про державну службу».
Звільнення проведено після закінчення тимчасової непрацездатності позивача з проведенням передбачених компенсаційних виплат (наказом Міністерства фінансів України від 19.06.2018 № 207-О «Про ОСОБА_1 », у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю з 04 до 18 червня 2018 року ОСОБА_1 - директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями, та з урахуванням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, змінено дату звільненню ОСОБА_1 , визначену наказом Міністерства фінансів України від 01.06.2018 № 180-о «Про звільнення ОСОБА_1 », та звільнено її з посади директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями 19 червня 2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців. Пунктом 3 даного наказу, визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства фінансів України від 01.06.2018 № 180-о «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині дати звільнення ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції відхиляє наведені позивачем аргументи щодо підтвердження наявності у неї досвіду щодо роботи з інформаційно-аналітичними системами, які зводяться до того, що ОСОБА_1 брала участь в співпраці з ІТ компанією (ТОВ «Айкюжн») та брала участь у випробуваннях функціонування програмного забезпечення, що використовується в Міністерстві фінансів України, позаяк надані апелянтом докази (копія Програми та методики випробувань удосконаленого програмного забезпечення підсистеми «Проекти МФО» від 15.072016, копія Протоколу проведення випробувань програмного забезпечення підсистеми «Проекти МФО» від 15.07.2016, копія Програми та методики випробувань удосконаленого програмного забезпечення підсистеми «Оцінка фінансового стану бенефіціара» від 16.06.2016, копія Протоколу проведення випробувань програмного забезпечення підсистеми «Оцінка фінансового стану бенефіціара» від 16.06.2016) жодним чином не свідчать про участь позивача в технічній розробці вказаного програмного забезпечення, а лише свідчать про погодження такого ОСОБА_1 як посадовою особою Міністерства фінансів України. 
Надані апелянтом докази не відповідають вимогам, які передбачені ст.ст. 73 - 76 КАС України, та не можуть підтверджувати наявність у позивача вищої освіти та відповідних технічних знань та кваліфікації, потрібної для роботи з інформаційно-аналітичними системами. Окрім того, визначення рівня кваліфікації та продуктивності роботи працівника є дискреційним повноваженням відповідача.
Враховуючи викладене нормативне регулювання та обставини справи, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Посилання апеляційної скарги зазначені вище висновки не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                                 О.М. Ганечко          

Судді                                                                                                         О.І. Шурко 

                                                                                                                     Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено 08.07.2020.