РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 червня 2020 року
м. Рівне
Справа № 562/2533/19
Провадження № 22-ц/4815/480/20
Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Чорний І.А.
Рішення ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області
Дата ухвалення повного тексту рішення 31 січня 2020 року 
Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В., 
судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.
секретар судового засідання: Шептицька С.С.,
за участю представників сторін: адвокат Довбенко О.Ю ОСОБА_1 , адвокат Мартинов О.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, 
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, у якому просить виселити відповідачів із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 із наданням іншого житлового приміщення, що за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності.
Позов мотивує тим, що 13 березня 2017 року за ним було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Проте, відповідачі без його дозволу та відому здійснюють постійне користування належними йому на праві власності будинком та земельною ділянкою, розміщують в будинку свої речі та обмежили його в доступі до майна шляхом зачинення зовнішніх та внутрішніх дверей будинку, утримання домашніх тварин – собак. У зв`язку з переходом права власності ОСОБА_3 , як колишній власник будинку, а ОСОБА_4 , як член сім`ї останнього, втратили право на користування та проживання у належному позивачу майні, однак своїми діями спричиняють позивачу перешкоди у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні даним майном. Жодних договорів на користування житловим будинком позивач з відповідачами не укладав. Крім цього зазначив, що у власності відповідача ОСОБА_3 наявний житловий будинок та земельна ділянка, що за адресою АДРЕСА_2 , а тому з метою усунення перешкод у здійснення ним права власності позивач просив виселити відповідачів з належного йому на праві власності будинку із наданням іншого житлового приміщення, що за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності. 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним та не обґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.
Вважає, що судом першої інстанції були прямо порушені його конституційні права, передбачені ст.ст. 41,47 Конституції України та невірно застосовані положення ст. 47 Конституції України відносно осіб (відповідачів), які не потребують соціального захисту.
Також вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 317, 319, 396 та 391 ЦК України.
Зазначає, що беручи в банках кредити та не повертаючи їх, при цьому надаючи в іпотеку нерухоме майно, ОСОБА_3 усвідомлював, що може втратити власність у випадку невиконання своїх зобов`язань.
Вказує, що внаслідок невірного тлумачення положень договору купівлі-продажу, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що внаслідок обстеження житлового будинку сторонами договору обов`язки іпотекодержателя при виселенні жильців з іпотечного житла, фактично прийняті покупцем на себе.
Крім того вважає, що в обґрунтування неможливості виселення відповідачів із спірного будинку, суд першої інстанції навів неприпустимий висновок, що власник житла Зарічанський не надав згоди на вселення свого сина ОСОБА_4 до свого житла. Зазначає, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
У відзиві поданому на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 – адвокат Мартинов О.Ю. зазначає, що матеріалами справи встановлено та підтверджено належними доказами, що кредит надавався не на придбання житлового будинку, який був предметом іпотеки. За вказаних обставин, відповідачі не можуть бути виселені із спірного житлового будинку без надання іншого постійного жилого приміщення. Неможливість виселення особи без надання іншого житла не залежить від наявності у неї на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати в ньому.
Крім того вказує, що ст. 109 ЖК УРСР не передбачено звільнення від обов`язку надання жилого приміщення у разі наявності у осіб, про виселення яких ставиться питання, іншого житла.
З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник ОСОБА_2 адвокат Довбенко О.Ю., в судовому засіданні в порядку відеоконференції, підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_4 – адвокат Мартинов О.Ю. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі не можуть бути виселені із спірного житлового будинку без надання іншого постійного жилого приміщення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з проживанням відповідачів у житловому будинку по АДРЕСА_1 , які цим житлом користуються, зберігають свої речі, відмовляючись звільнити його на вимогу власника.
Вказане вище нерухоме майно, а саме, житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року, а земельна ділянка за вказаною адресою на підставі Державного акту на право приватної власності від 18 квітня 2002 року, які ОСОБА_3 , в забезпечення виконання взятих зобов`язань за кредитним договором №4 від 15 липня 2014 року передав в іпотеку ПАТ «Полтава-Банк» за іпотечним договором від 15 липня 2014 року.
 Тобто, право власності у відповідача на дане майно набуто задовго до виникнення у 2014 році кредитних правовідносин між ним та банком.
В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ПАТ «Полтава-Банк» було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом набуття їх у власність у позасудовий спосіб і 09 серпня 2016 року Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міськради на підставі вказаного вище іпотечного договору від 15 липня 2014 року було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ПАТ «Полтава-Банк».
13 березня 2017 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна.
Обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у будинку по АДРЕСА_1 , тобто ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, сторонами договору купівлі-продажу від 13 березня 2017 року не обумовлені.
З інформації, наданої Здолбунівською міською радою вбачається факт відсутності у житловому фонді вільного житлового приміщення.
Вказані обставини, встановлені рішеннями суду у справах №562/2213/17 та №562/382/18, які набрали законної сили, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
В даному черговому спорі не ставиться під сумнів право позивача ОСОБА_2 згідно ст. 41 Конституції України та ст.ст. 317, 319, 328, 373, 383, 391 ЦК України володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та вимагати усунення перешкод у здійсненні своїх прав та їх захисті.
Також колегією суддів не вирішується питання конкуренції чи пріоритетності правових норм, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, зокрема норм ст. 41 і ст. 47 Конституції України, оскільки це виходить за межі компетенції цього суду.
Однак, згідно ч.7 ст. 41 Конституції України, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
На час набуття ОСОБА_5 права власності на спірний будинок, він являвся житлом для відповідачів.
Отже, ОСОБА_5 реалізацією своїх прав, як власника будинку на виселення (примусове позбавлення житла) відповідачів, не може завдавати шкоди їх правам і свободам (зокрема житловим), а виселити відповідачів може не інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Таким законом є норма ч.2 ст. 109 ЖК України, згідно якої, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Спірний будинок та земельна ділянка на якій він розташований, не придбавалися відповідачем за кредитні кошти.
Зазначена норма є діючою та неконституційною не визнана. За її змістом, суб`єкт та порядок надання іншого постійного житла виселеним особам не зазначено, а тому слід вважати, що таке надання має відбуватись відповідно до загальних правил для отримання житла передбачених Житловим Кодексом України. Як зазначено вище, зінформації, наданої Здолбунівською міською радою вбачається факт відсутності у житловому фонді вільного житлового приміщення.
У згаданій нормі права не обумовлено і порядок виселення таких осіб при наявності у них у власності іншого нерухомого житлового майна, зокрема в даному випадку у іншому населеному пункті іншого району області, куди позивач пропонує виселити відповідачів.
Крім того, згідно абзацу 3 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Отже відсутня правова підстава для виселення відповідачів.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 30 червня 2020 року.

Головуючий:                                                                                 С.В. Боймиструк
Судді:                                                                                             С.О. Гордійчук 
С.В. Хилевич