П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/1547/20	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.	
при секретарі –	Поповій К.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність в частині відмови у нарахуванні та виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
В лютому 2020 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач), в якому просив визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною в частині відмови у нарахуванні та виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки в момент звільнення 17.05.2018 року за 2015-2018 роки та зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач протиправно не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року позов задоволено повністю.
Дану справу було розглянуто судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 29.08.2014 року по 27.02.2018 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , з якої був переведений 27.02.2018 року у Військову частину НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №53 від 16.03.2018 року капітана 3 рангу ОСОБА_1 , призначено наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.02.2018 року №36 (по особовому складу) на посаду начальника відділу інформаційних систем центру інформаційних систем. 
З 16.03.2018 року зараховано до списків особового складу частини, поставлено на речове забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 , на решту видів забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 (а.с.37). 
17.05.2018р. наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) №82 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку дії контракту) частини 6 статті 26, з урахуванням пункту 1 частини 8 цієї ж статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З 01.08.2018 року виключено зі списків особового складу частини та знято з речового забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 .
Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №147 від 01.08.2018 року, позивачу, станом на день звільнення з військової служби, не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (а.с.11).
04.12.2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з листом, в якому просив виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (за 2015-2018 роки) передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки», ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п.3 розділу ХХХІ Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (а.с.9).
18.12.2019 року за вх. №15/2/4/2528 військова частина НОМЕР_1 надала відповідь на звернення позивача, в якому зазначено, що виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 , а тому у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 реалізувати прохання позивача не є можливим (а.с.10).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період. Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби у особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно із п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон України №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 Закону України №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Абзацом 3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п.18 ст.10-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п.19 ст.10-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21.10.1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
За визначенням ст.1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
За змістом вищенаведених Законів №1932-ХІІ та №3543-ХІІ особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
Отже, враховуючи вищевикладене, особливий період в Україні розпочався 17.03.2014 року та діє по теперішній час.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 17.10.2019 року (а.с.8).            ОСОБА_1 перебував на службі у військовій частині НОМЕР_2 з 29.08.2014 року - 27.02.2018 року, з якої був переведений до військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №53 від 16.03.2018 року.
Відповідно до роздавальної відомості на виплату грошового забезпечення на 2018 року №97 (а.с.38) ОСОБА_1 на момент звільнення з військової частини НОМЕР_1 станом на 01.08.2018 року відповідачем не було проведено повного розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в період з 2015-2018 років.
Виходячи з положень законодавства, за вищезазначений період позивачу, як учаснику бойових дій, мала бути надана додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати в розрахунку 14 календарних днів на рік.
Враховуючи те, що з 17.03.2014 року розпочався особливий період (який триває і до теперішнього часу), на термін дії якого припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки, в той же час, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби, а саме за 2015-2018 роки. 
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України «Про відпустки».
Тому, при звільненні з військової служби, як особа, що вислужила не менше 24 місяців військової служби, якщо вона не висловила бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у період з 2015 по 2018 роки додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, відтак відповідач протиправно не здійснив розрахунку щодо нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.05.2018 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в аналогічних правовідносинах сформований правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року, прийнятої за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 року у зразковій справі №620/4218/18, що дозволяє віднести справу №620/3146/19 до типових справ.
Так, в рішенні від 16.05.2019 року по справі №620/4218/18, Верховний Суд вказав ознаки типової справи:
- позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;
- відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;
- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
- предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
- позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що суб`єктний склад сторін, підстави та предмет спору, а також правове регулювання спірних правовідносин в даній справі, відповідають ознакам зразкової справи №620/4218/18.
Колегія суддів відхиляє посилання представника апелянта на те, що у документах на переведення позивача з військової частині НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_1 були відсутні відомості щодо невикористання позивачем додаткової відпустки як учасник бойових дій, що вказує на реалізацію позивачем свого права на таку відпустку і відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за невикористання такої відпустки, з наступних підстав. 
По-перше – сам факт відсутності у відповідача інформації про невикористання позивачем додаткової відпустки як учасник бойових дій під час проходження служби у ВЧ НОМЕР_2 не позбавляє позивача права на отримання такої компенсації при звільненні, а відповідача не звільняє від обов`язку по виплаті позивачу такої компенсації при звільненні, оскільки це не доводить факту реалізації позивачем свого права на таку відпустку і відповідач не був обмежений у можливостях отримати таку інформацію у ВЧ НОМЕР_2 .
По-друге – якщо відповідач, як суб`єкт владних повноважень заперечує проти наявності у нього обов`язку по виплаті такої компенсації, то в силу приписів ч.2 ст.77 КАС України саме відповідач зобов`язаний був надати суду докази, які б спростовували твердження позивача про не реалізацію ним свого права на додаткову відпустку як учасник бойових дій під час проходження служби у ВЧ НОМЕР_2 , однак таких доказів апелянтом суду не надано.
Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на не зазначення позивачем у рапорті про звільнення про виплату йому вказаної компенсації, оскільки така обставина також не звільняє відповідача від обов`язку по виплаті позивачу такої компенсації. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.310, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено та підписано 02 липня 2020 року.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.