Номер провадження: 22-ц/813/5030/20 
Номер справи місцевого суду: 522/14661/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: № 522/14661/15-ц

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/5030/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
- позивач –  ОСОБА_1 , 
- відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень права власності шляхом скасування свідоцтва про право власності, стягнення матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. 03 грудня 2019 року, повний текст рішення складено 12 грудня 2019 року,
встановив:

В липні 2015 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням доповнень позовних вимог та зміни предмету позову, остаточно просить суд: 1) скасувати свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі – 31 560 грн. 00 коп..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Належна їй квартира має спільну стіну із належною відповідачці ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 році ОСОБА_2 було проведено реконструкцію квартири АДРЕСА_3 із надбудовою другого та третього поверхів, які спираються на несучу стіну, суміжну для АДРЕСА_5 . Посилається на те, що реконструкцію було проведено без погодження відповідного проекту із позивачкою та порушенням містобудівного законодавства. У результаті реконструкції було забудовано частину прибудинкової території та пошкоджено несучу стіну та інші конструктивні елементи квартири АДРЕСА_6 , чим було завдано шкоди майну позивачки (Т. 1, а. с. 2 – 3, 93 – 96, 158 – 161, 242 - 243).
Сторони, їх представники у судове засідання суду першої інстанції не з`явились (Т. 2, а. с. 36).
Рішенням Приморського районного суду від 12 грудня 2019 року у задоволенні вищевказаного позову було відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога вищенаведеного позову щодо скасування свідоцтва про право власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_1 є неналежним способом правового захисту, а отже у задоволенні такої вимоги позову необхідно відмовити.
Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку про недоведеність вимог про стягнення матеріальної шкоди з огляду на неналежність, недопустимість висновку експертного будівельно-технічного дослідження про відшкодування матеріального збитку, завданого реконструкцією №12, який виготовлено ПП «Відкриття» 22.07.2015 року (судовий експерт ОСОБА_3 ) на замовлення ОСОБА_1 , та відсутність інших достатніх доказів, які б мали наслідком задоволення вищевказаної вимоги позову про стягнення матеріальної шкоди (Т. 2, а. с. 37 - 39).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо неналежного способу захисту прав позивачки. Посилається на належність, допустимість висновку експертного будівельно-технічного дослідження про відшкодування матеріального збитку завданого реконструкцією №12, який виготовлено ПП «Відкриття» 22.07.2015 року (судовий експерт ОСОБА_3 ) на замовлення ОСОБА_1 .. Зазначає про те, що відповідачка не спростувала висновки вищенаведеного експертного дослідження.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Між тим, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.
Згідно із частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, відсутність клопотань учасників справи про відкладення розгляду справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову в частині скасування свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 316, 328 ЦК України, ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. 
На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2005 року по справі №2-5653/05 ОСОБА_1 належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами по справі, що квартира АДРЕСА_7 мають суміжну стіну.
У 2014 році власником квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_2 проведено реконструкцію цієї квартири шляхом спорудження прибудови до квартири на прибудинковій території та надбудови другого та третього мансардного поверхів.
Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області зареєстровано 17.11.2014 року декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ОД №142143210510 «Реконструкція квартири за адресою: АДРЕСА_1 з надбудовою 3-го поверху без змін зовнішніх геометричних розмірів фундаменту у плані» щодо об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , замовник – ОСОБА_2 .
На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД №142143210510 ОСОБА_2 було отримано Свідоцтво про право власності, яке видане державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Заяць К.В. 04.12.2014 року.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/1023/16 від 17.10.2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року, скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція квартири за адресою: АДРЕСА_1 з надбудовою 3-го поверху без змін зовнішніх геометричних розмірів фундаменту у плані» за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області за №ОД142143210510 від 17 листопада 2014 року.
Вказану постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2016 року залишено без змін згідно постанови Вищого адміністративного суду України від 07 червня 2017 року.
Між сторонами по справі виникли правовідносини щодо захисту права власності.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові по справі 916/1986/18 вказує, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Також суд зазначив, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, в зв`язку з чим висновки судів про незаконність проведення позапланової перевірки щодо зазначеного об`єкту нерухомого майна, на яку у своїй позовній заяві посилається скаржник також є правомірними. Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.
Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №925/1265/16 від 22.08.2018 року зазначається, що належним способом захисту права або інтересу позивача у таких спорах є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позивачем у даній справі оскаржується свідоцтво на право власності, однак правові підстави набуття відповідачем права власності (в тому числі, рішення та запис державного реєстратора) не є нівельованими, що взагалі унеможливлює задоволення позову у цій частині.
З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про неналежність способу захисту прав позивачки щодо вимоги вищенаведеного позову про скасування свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції вищевикладених правових позицій суду касаційної інстанції є безпідставними і на увагу суду не заслуговують.
Між тим апеляційний суд не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди у розмірі – 31 560 грн. 00 коп., з огляду на наступне.
Статтею 106 ЦПК України передбачена можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
Частиною 6 статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною 5 статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
У висновку експертного будівельно-технічного дослідження про відшкодування матеріального збитку завданого реконструкцією №12, який виготовлено ПП «Відкриття» 22.07.2015 року (судовий експерт ОСОБА_3 ) на замовлення ОСОБА_1 , не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Вказаний у даному абзаці встановлений факт сторонами по справі не заперечується.
Між тим, відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно частини 1 статті 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частина друга статті 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини.
Апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити вищевказаний позов в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди у розмірі – 31 560 грн. 00 коп., оскільки відповідачкою не спростовано обставини, на які позивачка посилається в обґрунтування вищевказаних вимог позову. ОСОБА_1 не довела відсутність своєї вини щодо заподіяння шкоди позивачці. Крім того, остання не заявляла заяв, клопотань щодо призначення будівельно-технічної експертизи по справі з метою спростування наданих позивачкою відомостей у висновку експертного будівельно-технічного дослідження про відшкодування матеріального збитку завданого реконструкцією №12, який виготовлено ПП «Відкриття» 22.07.2015 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення суми матеріальної шкоди, обґрунтувавши такий висновок недоведеністю цієї вимоги, оскільки відповідачка не здійснила заходів щодо спростування відомостей письмового доказу (експертного дослідження), не довела відсутність своєї вини щодо заподіяння шкоди позивачці.
Покладення обов`язку доказування виключно на позивачку має наслідком порушення правил диспозитивності цивільного судочинства, а отже є неприпустимим.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди є обґрунтованими.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пунктів 3, 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди не відповідають обставинам справи, судом в цій частині порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вимоги позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди у розмірі – 31 560,00 грн. за вищевказаного обґрунтування.
В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 133, 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутні у матеріалах справи відомостей щодо звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору та частковим задоволенням позову, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі – 367,50 грн.. 
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди – задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) суму матеріальної шкоди у розмірі – 31 560 (тридцять одна тисяча п`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок.

В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року – залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі – 367 (триста шістдесят сім) гривень 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк 

О. М. Таварткіладзе