Постанова
Іменем України
 
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 286/2099/15-ц
провадження № 61-15444св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сімоненко В. М.,  
суддів: Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,   
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області в складі судді Невмержицького С. С. від 13 квітня            2016 року та постанову апеляційного суду Житомирської області в складі суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р.  М., Микитюк О.Ю., від 24 січня                 2018 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «Приватбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором                                  № ZRLWGK0000000001 від 18 квітня 2008 року станом на 22 лютого                   2015 року в загальній сумі 72 454,34 долара США, з яких: 25 791,78 доларів США - заборгованість за кредитом, 15 319,14 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 597,46 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 27 287,21 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 8,97 доларів США - штраф (фіксована частина), 3 449,78 доларів США - штраф (процентна складова), що еквівалентно 2 018 468,89 грн.    
 
Позов обґрунтовано тим, що 18 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZRLWGK0000000001, згідно якого позивач зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18 квітня 2008 року по 18 квітня           2028 року включно, у формі не поновлюваної лінія, у розмірі 30 502,50 доларів США на наступні цілі: у розмірі 24 500 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 490 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 140 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно              п. 7.2 договору. 
 
Посилаючись на те, що відповідач умов договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 22 травня 2015 року утворилася спірна заборгованість в сумі 72 454,34 долар США, позивач просив задовольнити позов.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області                 від 13 квітня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі                72 454,34 доларів США, що в еквіваленті складає 2 018 468,89 грн та судовий збір у розмірі 3 654 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлений позов є обґрунтованим і підлягає повному задоволенню, оскільки відповідач істотно порушив умови кредитного договору, а тому з нього підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 454,34 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 2018468,89 грн.  
 
Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 28 листопада 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року залишено без задоволення. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Житомирської області від 24 січня                 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області                     від 13 квітня 2016 року скасовано.
Ухвалено у справі нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZRLWGK0000000001 від 18 квітня 2008 року у розмірі 51 576,80 доларів США, що в еквіваленті становить 1 488 755,05 грн, з яких: заборгованість за кредитом 25 338,90 доларів США, що в еквіваленті становить 731 402,79 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом 13 568,45 доларів США, що в еквіваленті становить                                 391 650,87 грн, заборгованість з пені в сумі 12 669,45 доларів США, що в еквіваленті становить 365 701,39 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про порушення боржником кредитного зобов`язанням та наявності підстав для стягнення заборгованості з відповідача відповідають вимогам закону. Однак, суд апеляційної інстанції вказав на необхідність зміни суми кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню. Кінцевим строком погашення кредитної заборгованості за умовами договору                             є 18 квітня 2028 року. Судом указано, що за умовами договору строк позовної давності за усіма складовими заборгованості збільшено сторонами до п`яти років. Відповідач подав суду заяву про застосування строків позовної давності, яка підлягає розгляду апеляційним судом, ураховуючи, що рішення суду першої інстанції в даній справі є заочним. Банк звернувся до суду із даним позовом у червні 2015 року, тому кредитна заборгованість в даній справі може бути стягнута в межах строку позовної давності з червня           2010 року по дату здійснення банком уточненого розрахунку заборгованості, яким обґрунтовано позов. Крім того, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача штрафи за порушення умов договору одночасно зі стягненням пені, оскільки згідно вимог чинного законодавства забороняється застосування до порушника зобов`язанням подвійної відповідальності за одне і те саме правопорушення. При цьому, сума нарахованої банком пені значно перевищує розмір збитків, тому відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, апеляційний суд зменшив її розмір з 27 287,21 доларів США до 12 669,45 доларів США, що еквівалентно становить 365 701,39 грн. Судом також указано, що боржник не спростував правильність наведених у розрахунку банку сум заборгованості за кожним платежем, а посилання відповідача у апеляційній скарзі на позбавлення його можливості звернутись до суду з клопотанням про призначення експертизи для визначення дійсного розміру заборгованості є безпідставними, оскільки в суд апеляційної інстанції останній відповідне письмове клопотання не надсилав і, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, в судове засідання не з`явився.     
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду,                ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову. На думку скаржника, банк пропустив строк позовної давності щодо усієї суми заборгованості. Скаржник указує, що не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не отримував копії уточненої позовної заяви, а тому вважає, що суди порушили його право на судовий захист, позбавили його можливості звернутись, зокрема, з клопотанням про призначення відповідної експертизи для визначення дійсного розміру заборгованості. Також вказав на процесуальні порушення суду першої інстанції при відновленні провадження у справі. На думку скаржника, суди безпідставно не витребували та не дослідили належним чином графік погашення кредиту, докази надання йому банком кредитних коштів в іноземній валюті. Послався на те, що оскаржувані судові рішення не містять висновків суду про належний розмір грошових сум та детальний порядок їх обчислення за кожною з вимог. 
 
Розмір стягнутої апеляційним судом кредитної заборгованості банком не оспорено.  
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Клопотання учасників справи 
 
У травні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшло клопотання            ОСОБА_1 про зупинення виконання заочного рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року, яке обґрунтовано тим, що державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та про звернення стягнення на доходи боржника, якими розпочато виконавче провадження з виконання ухваленого у справі рішення. Такі дії державного виконавця призводять до скрутного матеріального становища боржника і не забезпечують балансу інтересу сторін спірних правовідносин. 
 
Верховний Суд дійшов висновку про те, що клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання заочного рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року задоволенню не підлягає.
 
Згідно вимог частини першої статті 436 ЦПК України в редакції станом на момент подання клопотання суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
Задоволенню підлягає лише обґрунтоване клопотання, яке підтверджене належними та допустимими доказами, зокрема доведення заявником утруднення для сторін чи неможливості застосування у випадку скасування ухваленого у справі рішення визначеного чинним законодавством порядку повороту виконання такого судового рішення. 
 
Заявник порушує питання щодо зупинення виконання заочного рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року.
 
Однак, заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області           від 13 квітня 2016 року скасовано винесеною у даній справі постановою апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2018 року, якою ухвалено нове судове рішення в даному спорі, у зв`язку із чим в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання заочного рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року            суд касаційної інстанції відмовляє.      
 
Безпідставне задоволення клопотання про зупинення виконання ухваленого у справі рішення суду не забезпечує принципу об`єктивності вирішення справи та рівності сторін у спорі.   
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
28 листопада 2018 року справу передано судді-доповідачу Карпенко С. О. 
 
16 квітня 2020 року відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.
 
16 квітня 2020 року згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями справу визначено розглядати у колегії суддів:            Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М. - та передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи в складі п`яти суддів.  
 
Обставини справи, встановлені судами  
 
Судами встановлено, що 18 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останньому надано кредит на строк до 18 квітня 2028 року у розмірі 30 502,50 доларів США на наступні цілі: у розмірі 24 500,00 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 490 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 140 доларів США на страхування майна, 122,50 доларів США на особисте страхування, а також у розмірі                    5 250 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою, зокрема, за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. 
 
Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 289,64 долари США згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, за відсоткам, винагороди, комісії.
 
В даній справі установлено, що відповідно до Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Національним банком України, ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на здійснення валютних операцій.  
 
Періодом сплати вважається період з 1 по 5 число кожного місяця. ( пункт 8.1 укладеного між сторонами договору).
 
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості до уточненої позовної заяви вбачається, що станом на 22 лютого 2015 року спірна заборгованість становить 72 454,34 доларів США, яка складається з: 25 791,78 (Долар США) - заборгованість за кредитом; 15 319,14 (Долар США) - заборгованість за процентами за користування кредитом; 597,46 (Долар США) - заборгованість за комісією за користування кредитом; 27 287,21 (Долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 8,97 (Долар США) - штраф (фіксована частина);                    3 449,78 (Долар США) - штраф (процентна складова). Заборгованість відповідача еквівалентна 2 018 468,89 грн. 
 
Згідно виписки банку останній платіж з погашення заборгованості                     (130,64 доларів США на погашення пені) ОСОБА_1 здійснив 26 квітня                2010 року. 
 
З даним позовом банк звернувся до суду 12 червня 2015 року.   
 
Відповідач є учасником бойових дій та з 23 лютого 2015 року по 18 лютого 2016 року проходив військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період. За вказаний період банком не ставились вимоги про стягнення з нього штрафних санкцій пені, процентів за користування кредитом.
 
Судом апеляційної інстанції установлено, що із відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за період з 12 червня 2010 року по 22 лютого 2015 року, зокрема: - заборгованість за кредитом               25 338,90 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 січня 2018 року становить 731 402,79 грн, із розрахунку 25 791,78 доларів США (сальдо поточного та простроченого тіла кредиту станом на 22 лютого 2015 року) за мінусом 452,88 доларів США (сальдо простроченого тіла кредиту станом на 12 червня 2010 року); - заборгованість за процентами за користування кредитом 13 568,45 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 січня 2018 року становить 391 650,87 грн, із розрахунку 15 319,14 доларів США (сума заборгованості по процентам станом на 22 лютого 2015 року за мінусом 1 750,68 доларів США (сума заборгованості по процентам станом на 12 червня 2010 року); - пеня в сумі 27 287,21 доларів США. 
 
Також суд апеляційної інстанції установив, що нарахована банком пеня в сумі 27 287,21 доларів США значно перевищує розмір збитків, тому її розмір можливо зменшити до 12 669,45 доларів США, що еквівалентно становить  365 701,39 грн. 
 
ОСОБА_1 неналежно виконував зобов`язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості.
 
Боржник не надав своїх розрахунків спірної заборгованості та не спростував розмір заборгованості, нарахованої банком. 
 
ОСОБА_1 був неодноразово належним чином повідомлений про розгляд справи судом апеляційної інстанції (а.с. 227, 238).  
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Згідно вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно з вимогами статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строки та в порядку, що встановлені договором.
 
Доказів відсутності заборгованості перед позивачем відповідач не надав.
 
Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, що включає у себе його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
 
Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент подання позову, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.  
 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
 
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, задоволення доведених позовних вимог та/або відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.    
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 неналежно виконував зобов`язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, врахувавши, що згідно з вимогами закону щодо позовної давності стягненню в даній справі підлягає заборгованість з червня           2010 року по дату здійснення банком уточненого розрахунку заборгованості, указавши про те, що штраф і пеня в даній справі одночасно стягненню не підлягають, а також визначивши, що нарахована банком пеня значно перевищує розмір завданих збитків і підлягає зменшенню, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з боржника на користь позивача 51 576,80 доларів США, що в еквіваленті становить                      1 488 755,05 грн, спірної заборгованості, розмір якої банком не оспорено.  
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості, зокрема, рішення  апеляційного суду спростовуються змістом кредитного договору, матеріалами справи, які не містять альтернативних розрахунків боржника щодо спірної кредитної заборгованості, неодноразовими повідомленнями останнього про розгляд справи, зокрема апеляційним судом, іншими матеріалами справи, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. 
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги про процесуальні порушення, які допущені судом першої інстанції, не містять підстав для скасування ухвалених у справі рішень, оскільки згідно вимог частини другої статті 412 ЦПК України у відповідній редакції порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Підстав для застосування частини другої статті 412 ЦПК України в указаній редакції Верховним Судом не установлено.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що не досліджено належним чином графік погашення кредиту, відсутність висновків про належний розмір заборгованості та детальний порядок його обчислення є неспроможними, оскільки заборгованість судом апеляційної інстанції була досліджена та встановлена на підставі належних та допустимих доказів. Судом, зокрема, указано, що скаржник належним чином нараховану банком заборгованість не спростував.  
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду. 
 
Доводи касаційної скарги не узгоджуються із дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували б обставини, якими обґрунтовано вимоги скаржника. 
 
Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.    
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання заочного рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року.  
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.  
 
Головуючий                                                                                             В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                                        С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                                     Є. В. Петров
 
                                                                                                                  І. М. Фаловська
 
                                                                                                                   С. П. Штелик