Постанова                                     
Іменем України
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/36138/19
провадження № 61-23198св19  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників,
за касаційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року у складі судді Мальцева Д. О.та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2019 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури         № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України (далі також - міністерство), Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») звернувся до суду з указаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії майнову шкоду в порядку регресу в сумі 298 860,90 грн.; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 посилався на те, що прокуратурою встановлені підстави для представництва інтересів держави в особі Міністерства інфраструктури України та ДП «АМПУ» шляхом подачі цього позову з огляду на таке. ОСОБА_1 як начальник адміністрації Миколаївського морського порту наказом від 22 серпня 2016 року № 595 звільнив з посади начальника відділу екологічної безпеки Миколаївської філії ДП «АМПУ» ОСОБА_2 Таке звільнення відбулося з порушенням законодавства. Так, рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2018 року у справі № 488/3571/16-ц позов        ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника ДП «АМПУ» від 22 серпня 2016 року № 595 «Про звільнення за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу екологічної безпеки ДП «АМПУ». Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь           ОСОБА_2 348 903,52 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів) середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2 000 грн моральної шкоди. Стягнуто з ДП «АМПУ» 5 603,44 грн судового збору в дохід держави. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.  Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також розподілу судових витрат змінено. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу екологічної безпеки Миколаївської філії ДП «АМПУ». Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2                              298 860,90 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), а в дохід держави - 3 064,77 грн судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін. На виконання рішень судів Миколаївською філією ДП «АМПУ», тобто за рахунок коштів державного підприємства, ОСОБА_2 здійснено виплату в сумі 298 860,90 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується банківською випискою від 31 травня 2018 року. Згідно зі статутом ДП «АМПУ» це підприємство входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, яке є уповноваженим органом управління вказаного підприємства, однак воно не вжило будь-яких заходів до стягнення зазначених коштів з винних осіб. Про незаконне звільнення працівників Миколаївської філії ДП «АМПУ» та виплату коштів у сумі 3,6 млн грн зазначено у зверненні голови Миколаївської профспілки працівників Морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту ОСОБА_3 від 30 липня 2018 року, яке 03 серпня 2018 року прокуратурою області надіслано для розгляду до Міністерства інфраструктури України як органу управління державним підприємством. Водночас листом вказаного міністерства від 25 вересня 2018 року повідомлено профспілку та прокуратуру області, що порушені у зверненні питання звільнення працівників Миколаївської філії ДП «АМПУ» та відшкодування шкоди внаслідок такого звільнення виходять за межі його компетенції. Зважаючи на явне порушення інтересів держави в бюджетній сфері та відсутність інформації щодо виконання органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, своїх повноважень, 19 жовтня 2018 року з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави прокуратурою області надіслано запити до Міністерства інфраструктури України та Миколаївської філії ДП АМПУ. Листом від 20 листопада 2018 року Міністерство інфраструктури України повідомило про відсутність будь-яких документів, які б установлювали вину посадових осіб Миколаївської філії ДП «АМПУ» або інших осіб у незаконному звільненні, а адміністрацією Миколаївського морського порту листом                         від 07 листопада 2018 року відмовлено у наданні копій документів, що підтверджують незаконне звільнення осіб та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненим працівникам Миколаївської філії Миколаївської філії ДП «АМПУ». З огляду на небажання міністерства вживати будь-які заходи на захист інтересів держави в даних правовідносинах, прокуратурою області в порядку статті 57 ЦПК України 10 січня 2019 року вивчено матеріали цивільних справ щодо поновлення працівників філії на роботі з метою встановлення осіб, винних у незаконному звільненні працівників, та повторно        19 квітня 2019 надіслано запит до Міністерства інфраструктури України, копію якого скеровано до Кабінету Міністрів України. Міністерство інфраструктури України в інформації від 23 травня 2019 року, наданій на виконання листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2019 року, зазначило, що не було учасником вказаних судових справ та ним вишукуються шляхи врегулювання питання відшкодування шкоди. Також міністерством надано копії документів, що підтверджують виплату Миколаївською філією ДП «АМПУ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу.  Невідшкодування винною особою коштів, виплачених державним підприємством незаконно звільненим працівникам, завдає збитків державному підприємству, яке утворено державою з метою забезпечення функціонування морських портів, організації та забезпечення безпеки мореплавства, утримання та ефективного використання державного майна, закріпленого за ним на праві господарського відання та отримання прибутку. Отже, така позиція міністерства не відповідає вимогам законодавства та свідчить, що останнє усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, що в свою чергу призводить до нездійснення захисту інтересів держави та є підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді. Виплачені ОСОБА_2 кошти у сумі 298 860,90 грн відшкодовані Миколаївською філією ДП «АМПУ» за рахунок коштів державного підприємства, у зв`язку з чим ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії також зазначено позивачем у справі. Таким чином, прокурор у цій справі звертається до суду в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та державного підприємства, якому заподіяно шкоду.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 16 вересня                                  2019 року позовну заяву повернув позивачу.
 
Мотивував ухвалу суд першої інстанції тим, що посилання прокурора в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державного службовця, який займає посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). При цьому сама по собі обставина незвернення позивача з позовом без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 26 листопада 2019 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року залишив без змін. 
Мотивував постанову апеляційний суд правильністю висновків місцевого суду про повернення позовної заяви. При цьому зазначив, що саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів без підтвердження цього відповідними доказамине є підставою для прийняття судом рішення у такому спорі по суті, оскільки за змістом статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2019 року заступник прокурора Миколаївської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, звертаючись до суду з цим позовом, прокурор як самостійний позивач обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у відповідності до норм закону та зазначив, що, зважаючи на явне порушення інтересів держави в бюджетній сфері, Міністерством інфраструктури України неналежним чином здійснюється захист прав і законних інтересів держави, оскільки воно самостійно не звертається до суду з позовом. В позовній заяві обґрунтовано, що саме Міністерство інфраструктури України є уповноваженим органом та зобов`язане вжити заходів щодо стягнення з винної у незаконному звільненні особи шкоди у сумі 298 860,90 грн, оскільки невідшкодування винною особою коштів, виплачених державним підприємством незаконно звільненим працівникам, завдає збитки такому підприємству, яке утворено державою. Однак міністерство, маючи відповідні повноваження та усвідомлюючи порушення інтересів держави, протягом тривалого часу (більше одного року) не зверталося до суду з позовом про відшкодування шкоди, що в свою чергу призводить до нездійснення захисту інтересів держави та є підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді.
 
У лютому 2020 року Міністерство інфраструктури України подало пояснення на касаційну скаргу, в якому просило прийняти рішення за результатами її розгляду відповідно до вимог законодавства. При цьому зазначило, що   поняття «вищестоящий в порядку підлеглості орган» та «уповноважений орган управління», яким воно є по відношенню до ДП «АМПУ» у розумінні вимог Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року №133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та статуту ДП «АМПУ» не є абсолютно тотожними, що унеможливлює застосування частини четвертої статті 136 КЗпП України як правової підстави для подання ним позову про стягнення з колишнього начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» ОСОБА_1 на користь ДП «АМПУ» майнової шкоди в порядку регресу.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
29 січня 2020 року справа № 761/36138/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що прокурор, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на статтю 56 ЦПК України та вказував, що звертається в інтересах Міністерства та Миколаївської філії ДП «АМПУ», оскільки державі завдано матеріальної шкоди з вини особи, яка підписала наказ про звільнення працівника Миколаївської філії ДП «АМПУ». Звільнення в подальшому визнано незаконним, при цьому, працівнику була виплачена грошова компенсація. Саме внаслідок здійснення зазначеної виплати за рахунок коштів державного бюджету порушені інтереси держави в бюджетній сфері. 
 
Однак міністерство як орган, який має право звертатись до суду, в тому числі щодо стягнення матеріальної шкоди, жодних заходів щодо стягнення вказаної шкоди, не вживає.
 
Оскільки позиція міністерства не відповідає вимогам чинного законодавства, прокурор вбачає підстави для здійснення захисту інтересів держави, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.
 
Згідно з підпунктом 67 пункту 4 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня       2015 року № 460, міністерство здійснює претензійно-позовну роботу, звертається до суду з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а також інтересів держави у відповідних сферах.
 
Згідно зі статутом ДП «АМПУ» підприємство входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, яке є уповноваженим органом управління вказаного підприємства.
 
Таким чином Міністерство інфраструктури України є органом вищого рівня у порядку підлеглості відносно ДП «АМПУ» та має право звертатися до суду, у тому числі, щодо стягнення матеріальної шкоди, заподіяної ДП «АМПУ» у зв`язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла  до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
 
Пунктом 4 частини четвертої  статті 185 ЦПК України визначено, що заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
 
Згідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.
 
Якщо держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
 
У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
 
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява                 № 42454/02, § 35)).
 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини четвертої статті 23 Закону України 
«Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
 
Зазначеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (частини четверта та п`ята статті           56 ЦПК України).
 
Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.
 
Прокурор, заявивши позов до  ОСОБА_1 на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, нездійснення заходів Міністерством інфраструктури України та державного підприємства, які полягають в непред`явленні позову про стягнення майнової шкоди, яка сплачена державним підприємством коштів незаконно звільненому працівникові (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову). 
 
Підставою для повернення позовної заяви є недостатність (на думку суду) посилання прокурора в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду. На думку судів у такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державного службовця, який займає посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). При цьому сама по собі обставина незвернення уповноваженого органу з позовом без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави. Відтак (на думку судів попередніх інстанцій) прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави, коли він може звернутися до суду в інтересах держави.
 
Верховний Суд не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновку експерта; показань свідків (стаття 76 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Тобто у позовній заяві мають бути або зазначені докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, або підстави для звільнення від доказування таких обставин (стаття 81 ЦПК України). Зазначене відповідає частині першій статті 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Системне тлумачення наведених положень дає підстави для висновку, що стаття 175 ЦПК України вимагає зазначати у позовній заяві докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог (на підтвердження обставин, якими обґрунтовані ці вимоги). Незгода суду з наведеним у позовній заяві на виконання частини п`ятої цієї статті обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і не з`ясування прокурором причин, які перешкоджають Міністерству інфраструктури України самостійно захистити інтереси держави, не є підставою для повернення позову, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.
 
Як зазначено вище, держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити на момент відкриття провадження у справі доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
 
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
 
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).
 
Отже, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив невжиття Міністерством інфраструктури України заходів захисту в судовому порядку порушень прав держави, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази неможливості Міністерства інфраструктури України самостійно захищати інтереси держави. Процедура, передбачена абзацом третім частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
 
Обґрунтовуючи право на звернення до суду з цим позовом, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 посилався на те, що Міністерством інфраструктури України як органом вищого рівня у порядку підлеглості відносно ДП «АМПУ», яке має право звертатися до суду, у тому числі щодо стягнення матеріальної шкоди, заподіяної ДП «АМПУ» у зв`язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу з серпня 2018 року до звернення до суду з цим позовом, не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав держави.
 
Тобто прокурор виконав вимогу частини сьомої статті 175 ЦПК України та відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави та зазначив орган, уповноважений, на його думку, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
 
Обґрунтованість вимог прокурора в інтересах держави в особі державного органу вирішується судом вже при розгляді справи по суті шляхом ухвалення відповідного рішення, а не під час відкриття провадження у справі.
 
Таким чином, місцевий суд, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачеві. 
 
З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував у чому полягає порушення цих інтересів,  помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про неможливість захисту прокурором інтересів держави за вимогами, які заявив прокурор. Тому Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України і ДП «АМПУ».
 
Відповідно до частини третьої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити. 
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	А. Ю. Зайцев  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. С. Жданова  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун