ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 червня 2020 року           справа №805/1265/15-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Міроновой Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., позивача  особисто, представника відповідача  Лушер Н.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   Прокуратури Донецької області  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 р. (у повному обсязі складено 21 лютого 2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 805/1265/15-а (головуючий І інстанції суддя Кошкош О.О.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Прокуратури  Донецької області    про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів,
                                              ВСТАНОВИВ:
07.04.2015 року позивач звернувся до суду з  позовною заявою, в якій просив  скасувати наказ в.о. прокурора Донецької області № 410-к від 25 березня 2015 року про звільнення  його з посади заступника прокурора м. Димитрова Донецької області; поновити його на посаді заступника прокурора м. Димитрова Донецької області; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 березня 2015 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі (т. 1 а.с. 3-21).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі №  805/1265/15-а  позов задоволено.
Скасовано наказ в.о. прокурора Донецької області від 25 березня 2015 року № 410-к про звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з посади заступника прокурора  м. Димитрова Донецької області.
Поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на посаді заступника прокурора м. Димитрова Донецької області з 26 березня 2015 року.
Стягнуто з прокуратури Донецької області (ідентифікаційний код 25707002, 87515, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Леніна, буд .26-б) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 088 363 (один мільйон вісімдесят вісім тисяч триста шістдесят три) грн. 92 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора м.Димитрова Донецької області.
Звернуто рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.
Зобов`язано Прокуратуру Донецької області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили (т. 2 а.с. 34-37). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції,  відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги  вказує на те, що ОСОБА_1 11.03.2015 року подав заяву, згідно якої заборони, визначені ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» застосовуються до нього, оскільки він в період з жовтня 2013 року по березень 2014 року займав посаду заступника прокурора Тернопільської області.
З особової справи ОСОБА_1 вбачається, що наказом Генерального прокурора України № 486к від 10.10.2013 року його призначено на посаду заступника прокурора Тернопільської області, у подальшому 25.03.2014 року наказом в.о. Генерального прокурора України звільнено з даної посади за переведенням до органів прокуратури Донецької області.
Частиною  2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.
Додаткових умов щодо необхідності перевірки обставин участі особи в прийнятті рішень, діях чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , діючий Закон України «Про очищення влади» (далі – Закон № 1682) для застосування зазначеного  критерію  не містить.
Таким чином вважає, що наказ прокурора Донецької області про звільнення ОСОБА_1 з посади виданий у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом, з дотриманням  передбаченої  Законом  процедури  звільнення.
Ще апелянт зазначає, що судом не досліджено питання наявності у позивача за період з моменту звільнення до моменту винесення судового рішення доходів, трудової діяльності і відповідно отримання заробітної плати за новим місцем роботи, тощо.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала.
Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував. 
Сторони надали відповідні пояснення.
За ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 10.10.2013 року по 25.03.2014 року обіймав посаду заступника прокурора Тернопільської області відповідно до наказів Генеральної прокуратури України від 10.10.2013 року № 486к та від 25.03.2014 № 315к. (т. 1 а.с.27-28).
26 березня 2014 року позивача призначено прокурором Красноармійської міжрайонної прокуратури на час відпустки ОСОБА_3 (наказ від 26.03.2014 року № 450-к).
Наказом Прокуратури Донецької області від 26.09.2014 року № 1599-к ОСОБА_1 переведено з посади прокурора Красноармійської міжрайонної прокуратури заступником прокурора м.Димитрова. (т. 1 а.с. 29) 
11 березня 2015 року ОСОБА_1 подана заява про проведення перевірки передбаченої Законом України «Про очищення влади» відповідно до статті 4. Повідомлено, що заборони, визначені ч. 3 ст.  1 Закону № 1682, формально застосовані до позивача, оскільки в період з жовтня 2013 року по березень 2014 року займав посаду заступника прокурора Тернопільської області та не був звільнений у період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року з цієї посади за власним бажанням. Зазначив, що своїми діями, рішеннями чи бездіяльністю не здійснював будь-яких заходів (або сприяв їх здійсненню) спрямованих на узурпацію влади Президентом України В. Януковичем (т. 1 а.с.31).
Наказом Прокуратури Донецької області від 25.03.2015 року № 410-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора м. Димитрова у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно  до  п.7-2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 28).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач висновки рішення суду першої інстанції підтримав та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, наданий відзив, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги,   перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, з наступних підстав.
За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
За змістом ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статті 38, 43 Конституції України передбачають, що  громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові основи діяльності прокуратури визначені статтею 3 Закону України «Про прокуратуру» (далі – Закон № 1789) і окреслюють, що повноваження  прокурорів,  організація,  засади  та   порядок діяльності  прокуратури  визначаються  Конституцією  України,  цим Законом, іншими законодавчими актами.
Органи  прокуратури  у  встановленому  порядку  в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають  із  загальновизнаних норм міжнародного права, а також укладених  Україною  міждержавних договорів.
Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена ст. 16 Закону України "Про прокуратуру"  (далі – Закон № 1789), є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Унормуванням ч. 3  статті 16 Закону № 1789 встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII) очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України В.Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
На виконання пункту 10 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
За унормуванням частини третьої статті 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, застосовується, зокрема, до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Стаття 5 Закону № 1682-VII передбачає проведення перевірки наявності заборон за цим законом.
Звільнення проводиться за наслідками висновку такої перевірки (частина 14 статті 5 Закону № 1682-VII).
Пунктами 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».
Частиною другою статті 36 Кодексу законів про працю України установлено, що у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 10.10.2013 року по 25.03.2014 року обіймав посаду заступника прокурора Тернопільської області, яка відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади» віднесена до категорії керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України. Перебування на посаді заступника прокурора Тернопільської області у період з 10.10.2013 року по 25.03.2014 року стало підставою для звільнення.
Поряд із цим, беручи до уваги принцип верховенства права, на переконання суду, є підстави вважати, що приписами Закону № 1682-VII створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення співробітника тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом № 1682-VII строку.
Заборона перебування на керівних посадах органів прокуратури України та, як наслідок, звільнення осіб з підстав займання таких посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч. 2 ст. 1 Закону № 1682-VII), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує ч. 2 ст. 61 Конституції України.
Особи, зазначені у п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону № 1682-VII за їх згодою підлягають перевірці в порядку, передбаченому статтями 4 та 5 цього Закону, за результатами якої підлягають звільненню з посади. Однак, метою вказаної перевірки мало б бути з`ясування того, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади В.Януковичем, підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини, вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, іншій підхід є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.
Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.
Без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження Законом України «Про очищення влади» запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами певних посад у передбачений Законом   України «Про очищення влади» період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.
Приписами Закону № 1682-VII встановлюється зворотна дія закону всупереч вимогам ст. 58 Конституції України, так як вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування.
Наведене свідчить про встановлення додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця (особи, яка перебуває на публічній службі) як людини і громадянина, що в жодному разі не відповідає ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів (зокрема Закону № 1682-VII) не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (зокрема, осіб, які перебувають на публічній службі), та ст. 64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В цьому випадку відповідачем до суду не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів про здійснення позивачем рішеннями, діями чи бездіяльністю заходів (та/або сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України В.Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Перевірка по кожному органу, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII, має здійснюватися відповідно до встановленого статтею 5 цього Закону порядку, на що згоду позивач дав у визначений законом термін.
Проведення перевірки насамперед має за мету виявити осіб, що брали участь в управлінні державними справами, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади  В.Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини і результати такої перевірки підлягають викладенню у висновку, який в даному випадку є обов`язковим, як і ознайомлення з ним особи, щодо якої проводилась перевірка. Такий висновок може бути оскаржений до суду, як це передбачено у ст. 5 Закону № 1682-VII.
В своєму Висновку Венеціанська Комісія вказала, що Закон про люстрацію чи аналогічні закони, які приймаються в державах, що вважають себе демократичними й такими, що керуються принципами верховенства права, не можуть мати екстраординарний характер та вибиватися із загально-правового контексту таких держав, а також повинні відповідати Європейським стандартам в галузі люстрації.
У п. 18 Висновку зазначено, що такі стандарти випливають із трьох джерел: Європейської конвенції з прав та основоположних свобод людини та практики Європейського суду з прав людини; прецедентного права національних конституційних судів; Резолюцій Парламентської Асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) 1096 р. (1996 р.) про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем 1481 р. (2006 р.) та про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів. Зокрема, ПАРЄ у Резолюції 1096 р. (1996 р.) вказала на «Керівні принципи для забезпечення відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права» (далі — Керівні принципи).
Виходячи з Керівних принципів, Венеціанська Комісія наголосила, що «мета люстрації повинна полягати, передусім, у захисті демократії від відголосів тоталітаризму, а друга її мета, що підпорядкована реалізації головної мети, повинна полягати в індивідуальному покаранні осіб, які співпрацювали з тоталітарним режимом». Тому період, до якого належить люстрація, є одним з найважливіших питань. Люстрація як метод боротьби з минулим повинна застосовуватися до періоду колишньої політичної системи, яка порушувала права людини та людської гідності, а не до наступного періоду, коли була створена нова система, заснована на гарантуванні демократії та прав людини (п. 29 Висновку).
В цьому контексті Комісія взагалі поставила під сумнів прийнятність застосування люстрації до державних службовців, які працювали в період, коли країною керував ОСОБА_4 . Хоча Комісія визнала, що ситуація з демократичними гарантіями після приходу до влади Януковича почала погіршуватися (зокрема, були вжиті заходи, спрямовані на придушення опозиційних сил), однак він не отримав повну політичну, ідеологічну та економічну монополію по всій країні.
Окрім того, варто зазначити, що Україна є державою-членом Ради Європи з 1995 р. та пройшла моніторинг на предмет своєї демократичності й відповідності європейським стандартам. Звернутися до широкомасштабних заходів люстрації щодо цього конкретного періоду означатиме поставити під сумнів фактичне функціонування правової та нормативно-правової бази України як демократичної держави, заснованої на принципі верховенства права (п. 33, 34 Висновку).
На переконання суду, оскаржений наказ в.о.прокурора Донецької області № 410-к не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття.
Частинами першою, другою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року                  № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд  враховує рішення Європейського Суду з прав людини від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) (статусу остаточного набуло 24 лютого 2020 року), заявниками   в якій були колишній заступник начальника управління кадрів Генеральної прокуратури України, екс-співробітник Головного управління колишнього Міністерства доходів і зборів у Миколаївській області, колишній заступник прокурора Чернігівської області, екс-начальник податкової інспекції в Яремчі Івано-Франківської області, екс-заступник начальника управління Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області, яких свого часу було звільнено на підставі закону про люстрацію 2014 року.
ЄСПЛ встановив порушення Конвенції щодо п`ятьох осіб внаслідок їх звільнення з посад державної служби в ході люстрації (ст. 6, 8 Конвенції, заяви № 58812/15 та 4 інші, від 17.10.2019 (остаточне з 24.02.2020).
У своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що люстрацію в Україні застосовували до дуже широкого кола осіб, вона призвела до звільнення заявників тільки на тій підставі, що вони обіймали посади на державній службі протягом більше ніж рік за часів президентства В.Януковича. Європейський Суд з прав людини наголосив, що закон про люстрацію не встановив конкретних незаконних дій зазначених чиновників.
Закон про люстрацію почав діяти в жовтні 2014 року. Він обмежує право для високопосадовців часів президента В.Януковича обіймати посади в органах державної влади на 5-10 років.
Отже, вказаний закон не зважав на особисту роль, яку відігравали заявники, а також на те, чи були вони особисто пов`язані з будь-якою недемократичною діяльністю, що мала місце в період правління колишнього президента.
В цьому відношенні український закон про очищення влади відрізняється від процедур люстрації, які були запроваджені у інших державах Центральної та Східної Європи і які були більш цільовими і вузько спрямованими.
ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя усіх Заявників (стаття 8 Конвенції) не було необхідним. ЄСПЛ відзначив, що підставою для звільнення Заявників був факт роботи на державній службі у часи ОСОБА_5 . ОСОБА_6 ; окрім звільнення Заявникам було заборонено обіймати посади державної служби на строк 10 років, а відомості про них було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет реєстру. ЄСПЛ наголосив, що вказані заходи мали дуже серйозні наслідки для соціальної і професійної репутації Заявників, які, пропрацювавши багато років на державній службі, втратили наявні нагороди і перспективи на майбутнє; вказані заходи були надзвичайно обмежувальними та широкими за обсягом.
ЄСПЛ підкреслив, що люстрація не може застосовуватись для покарання, відплати або помсти, і мала на меті відновлення довіри до державних установ. ЄСПЛ констатував, що проголошені у Законі України «Про очищення влади» принципи (в тому числі, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності) нівелювалися іншими його положеннями. ЄСПЛ висловив сумнів щодо законної мети втручання, а проаналізувавши всі обставини, встановив, що здійснене втручання не було необхідним у демократичному суспільстві, не було пропорційним (зокрема, ЄСПЛ звернув увагу на те, що підставою для звільнення Заявників були не конкретні злочинні дії, а те, що вони обіймали посади державної служби під час президентства В.Януковича).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).
Зокрема, у справі «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року, заява № 21722/11, порушення принципу юридичної визначеності було констатоване Європейським судом з прав людини з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в контексті дотримання вимог «якості закону» при перевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Аналізуючи дотримання вимог «якості закону», ЄСПЛ зазначив, зокрема, таке:
«Відсутність будь-яких строків давності, що розглядалася вище за статтею 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності.
Суд уже констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі ««Дія-97» проти України», заява № 19164/04, п. 47, з подальшими посиланнями). Цей принцип так само застосовується до процедур, що були використані для звільнення заявника з посади, включаючи процес ухвалення рішення на пленарному засіданні парламенту […];»
Отже, колегія суддів наголошує, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.
У рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський Суд з прав людини наголосив, що "... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9.12.1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 1.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001 року)."  
       Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 813/655/18  провадження № К/9901/12278/19, що з огляду на вимоги ч. 5 ст. 242 КАС України суд повинен врахувати при застосуванні до спірних правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно скасування наказу в.о. прокурора Донецької області від 25 березня 2015 року № 410-к про звільнення ОСОБА_1   з посади заступника прокурора м.Димитрова Донецької області та поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1   на посаді заступника прокурора м. Димитрова Донецької області з 26 березня 2015 року.
Крім того, частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України  передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п. 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
При цьому, згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.
З урахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 14.01.2020 року № 65/0/204-20 кількість робочих днів у відповідний період складає: з 26 по 31 березня 2015 року – 4 дні; з квітня 2015 року по листопада 2015 року – 166 днів; у грудні 2015 року – 23 дні; у 2016 році – 251 день; з січня 2017 року по  серпень 2017 року – 164 дні; з 01 по 05 вересня 2017 року – 3 дні; з 06 по 30 вересня 2017 року – 18 днів;  жовтень 2017 року – грудень 2017 року – 63 дні; у 2018 році – 250 днів; у 2019 році – 250 днів; у січні 2020 року  - 21 день; з 01 по 13 лютого 2020 року – 9 днів.
Так, згідно довідок прокуратури Донецької області від 03.12.2019 року № 18-82-556, від 21.01.2020 року № 18-85-53 за останні 2 календарних місяця роботи (січень - лютий 2015 року) заробітна плата позивача становить 14936,04 грн., а середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 373,40 грн. (14936,04 грн. / 40), при цьому оклад складав 2080,00 грн. (т. 1 а.с. 223, 232, 236).
Відповідно до пункту 10 Порядку, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), яку розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Коефіцієнт коригування визначається шляхом ділення окладу, який встановлено працівникові після підвищення, на оклад, який був у працівника до підвищення.
Оскільки посада, яку займав позивач «заступник прокурора м. Димитрова» відсутня в додатку № 1 до Постанови Кабінету Міністрів України № 657 від 30.08.2017 року, якою визначено Схему посадових окладів працівників місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та прирівняних до них прокуратур, натомість у вказаній постанові зазначено аналогічну посаду «заступник керівника місцевої прокуратури», суд першої інстанції правомірно застосовує за аналогією зазначену постанову Кабінету Міністрів України № 657 від 30.08.2017 року для визначення суми посадового окладу на підставі ч. 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
В контексті наведеного суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 посадовий оклад за аналогічною посадою (заступник керівника місцевої прокуратури)  було збільшено до 2600,00 грн., а постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 - до 7460,00 грн.
Таким чином, враховуючи підвищення посадового окладу за посадою, яку займав позивач до звільнення, з 2080,00 грн. до 2600,00 грн. у період з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року та до 7460,00 грн. у період з 06 вересня 2017 року по 13 лютого 2020 року, передбачений п. 10 Порядку коефіцієнт підвищення  складає 1,25 та 3,59 відповідно.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнтів підвищення складає 1088363,92 грн. (373,40 грн. х 170 днів + 373,40 грн. х 1,25 х 441 день + 373,40 грн. х 3,59 х 611 днів).
Вказана правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування передбаченого п. 10 Порядку викладена в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 804/8042/17 (номер в реєстрі 84703703).
Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1088363,92 грн.
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що судом не досліджено питання наявності у позивача за період з моменту звільнення до моменту винесення судового рішення доходів, трудової діяльності і відповідно отримання заробітної плати за новим місцем роботи, тощо.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачем не доведено, що після звільнення позивач працював та отримував доходи.
Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачами не доведено, що  спірний наказ прийнятий з дотриманням принципів, встановлених ч. 2 ст. 2 КАС України.   
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 
  
                                         ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу    Прокуратури Донецької області  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 р.     - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 р.   у справі  № 805/1265/15-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.  
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                          Г.М. Міронова 
                                                                                                                                       
Судді                                                                                                 Т.Г. Арабей

                                                                                                         І.В. Геращенко