ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 липня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/2631/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
секретар судового засідання Лащенко Р.В. 
за участі перекладача Капітула Л.В.
позивача Куйдер Т.Я.
представника позивача Надтока О.В.
представника відповідача та третьої особи Булаха Є.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 р. (суддя Єфанова О.В., повне судове рішення складено 20.11.2019 р.) в справі № 160/2631/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управлення Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі – ДМСУ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управлення державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі – ГУ ДМС), про скасування рішення від 06.03.2019 р. № 86-19, зобов`язання визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 р. позов задоволено частково, визнано протиправним та скасоване рішення Державної міграційної служби України №86-19 від 06.03.2019 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано  Державну міграційну службу України повторно розглянути матеріали особової справи  ОСОБА_1 №2018DP0009 з прийняттям рішення  відповідно до статті 10 Закону України  «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  за заявою ОСОБА_1 від 22.10.2018 р. про визнання біженцем; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
          В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно покладено на відповідача обов`язок прийняти рішення відповідно до  статті 10 Закону України  «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки ця правова норма визначає порядок оформлення візи та не застосовується до правовідносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосована інформація по країні походження позивача за 2015 рік, оскільки в цей час в інтернет-джерелах наявна інша актуальна інформація про країні походження позивача, з якої вбачається, що зміни в соціально-економічній, гуманітарній і військовій ситуації в Сирії носять позитивний характер, сприяють звільненні території Сирії від воєнізованих формувань, відновленню правової системи на території країни, покращенню забезпечення населення продовольством та, як наслідок, поверненню сірійських біженців.
          Судом першої інстанції не враховано положення п. 5 та п. 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу у справах біженців» від 16.12.1998 р. та положення п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 р. № 8043/04, оскільки твердження позивача, надані органу ДМС при співбесіді, не відповідають вимогам щодо обґрунтованості.
          Судом першої інстанції безпідставно враховано пояснення позивача щодо його затримання в Сирії при відвідуванні батьків як такі, що є суперечливими, та не підтвердженні іншими доказами.
              Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про вилучення у позивача паспортного документу у зв`язку з розглядом питання про продовження строку перебування на території України, оскільки з такою заявою позивач не звертався до органів ДМС, а  звернувся із заявою про продовження посвідки на тимчасове проживання в Україні. При цьому з`ясовано, що позивач тривалий термін проживає на території України без реєстрації, тобто нелегально, що є порушення вимог законодавства. Постановою Соборного РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС від 19.10.2018 р.  на позивача накладено адміністративне стягнення відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП, яка не оскаржена позивачем.
          Рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни не приймалось.
          У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у  задоволенні апеляційної скарги.
          В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи  апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
          Позивач та його представник в судовому засіданні просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.
          Судом першої інстанції встановлено, що 22.10.2018 р.  позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.10.2018 р.  ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповідно до вимог ч. 1  ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» видано  позивачу довідку про звернення за захистом в Україні від 22.10.2018 р. №003220, терміном дії до 22.11.2018 року.
22.10.2018 року відповідальною посадовою особою ГУ ДМС в Дніпропетровській області заведено справу № 2018 БР 0009 на позивача як особу, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як того вимагає ч. 1  ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Листом Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 21.01.2019 № 55/2-355 повідомлено, що за результатами проведеної перевірки інформації стосовно позивача не отримано.
Згідно з листом відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області від 26.12.2018 № 10/18/014/867/3205 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу Куйдер Тарек Ях`я в міжнародному розшуку не перебуває.
В результаті аналізу матеріалів особової справи № 2018 DР 0009 та інформації по країні походження встановлено, що заява є очевидно необґрунтованою, тобто у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи пунктом 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», у зв`язку з чим ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок від 04.02.2019 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого 06.03.2019 року ДМС  прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №86-19.
Позивач є уродженцем м. Дамаск, Сирія, за національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин-суніт, військовозобов`язаний.
06.02.2008 року через КПП Донецьк позивач вперше прибув до України по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y03765560, тип «П-1», дійсна з 04.02.2008 до 04.03.2008 р.          
05.11.2008 року через КПП Харків позивач прибув до України по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y02632935, тип «О», дійсна з 04.11.2008 до 15.11.2008 р., по запрошенню Сумського державного університету.
З листопада 2008 до липня 2009 навчався на підготовчому факультеті для іноземних громадян Сумського державного університету, де вивчав українську мову та інші дисципліни, після закінчення якого отримав свідоцтво 12 СП АХ № 029033 від 01.07.2009 р., видане Сумським державним університетом.
У 2009 році позивач вступив до Дніпропетровської державної медичної академії, у 2014 році закінчив Державний заклад «Дніпропетровська медична академія», отримав повну вищу освіту за спеціальністю стоматологія, кваліфікацію лікар-стоматолог, відповідно до диплому спеціаліста ДІ № 028379 від 11.06.2014 року.
На підставі клопотання ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 14.07.2014 р., виданою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, терміном дії до 01.01.2016 року, у зв`язку з навчанням в клінічній ординатурі.
Дружина позивача громадянка України ОСОБА_2 проживає у м. Києві.
08.09.2014 р. позивач  документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , термін дії - до 15.10.2015 року, на підставі  ч. 14  ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  (возз`єднання сім`ї з громадянкою України ОСОБА_2 ).
Згідно з наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» від 26.01.2015 р. № 78ос ОСОБА_1 відрахований з клінічної ординатури за порушення умов договору.
Шлюб з ОСОБА_2 розірвано заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.04.2018 р. у справі № 369/12846/17, яке  набрало законної сили 11.07.2018 р.
19.10.2018 р. позивач повернув посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , термін дії якої закінчився 15.10.2015 р., до Соборного РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області.
19.10.2018 року Соборним РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області на позивача відповідно до частини 1  статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення  накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн. 19.10.2018 р. позивачем штраф сплачено.
          Частково задовольняючи позовні вимоги, суду першої інстанції виходив з того, позивач, який має обґрунтовані побоювання  стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, звертаючись в Україні за захистом,  зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача, тому дійшов висновку, що  рішення ДМС від 06.03.2019 р. №86-19 прийнято без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та є  таким, що підлягає скасуванню.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції вказав, що вимога позивача щодо зобов`язання ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.
Разом з тим, суд першої інстанції обрав інший спосіб захисту, зобов`язавши відповідача повторно розглянути матеріали особової справи  ОСОБА_1 №2018DP0009 з прийняттям рішення  відповідно до статті 10 Закону України  «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  за заявою ОСОБА_1 від 22.10.2018 р. про визнання біженцем.
Суд визнає такий висновок обґрунтованим, проте вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, сирієць за національністю. Народився позивач в місті Дамаск,  Сирія, за віросповіданням - мусульманин-суніт, військовозобов`язаний.
До України позивач прибув вперше легально 06.02.2008 р. через КПП Донецьк по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y03765560, тип «П-1», дійсна з 04.02.2008 до 04.03.2008 р.          
05.11.2008 р. через КПП Харків позивач прибув до України по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y02632935, тип «О», дійсна з 04.11.2008 до 15.11.2008 р., по запрошенню Сумського державного університету.
З листопада 2008 р. до липня 2009 р. навчався на підготовчому факультеті для іноземних громадян Сумського державного університету, де вивчав українську мову та інші дисципліни, після закінчення якого отримав свідоцтво 12 СП АХ № 029033 від 01.07.2009 р., видане Сумським державним університетом.
У 2009 році позивач вступив до Дніпропетровської державної медичної академії, у 2014 році закінчив Державний заклад «Дніпропетровська медична академія», отримав повну вищу освіту за спеціальністю стоматологія, кваліфікацію лікар-стоматолог, відповідно до диплому спеціаліста ДІ № 028379 від 11.06.2014 року.
На підставі клопотання ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 14.07.2014 р., виданою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, терміном дії до 01.01.2016 року, у зв`язку з навчанням в клінічній ординатурі.
Дружина позивача громадянка України ОСОБА_2 проживає у м. Києві.
08.09.2014 р. позивач  документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , термін дії - до 15.10.2015 року, на підставі  ч. 14  ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  (возз`єднання сім`ї з громадянкою України ОСОБА_2 ).
Згідно з наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» від 26.01.2015 р. № 78ос ОСОБА_1 відрахований з клінічної ординатури за порушення умов договору.
Шлюб з ОСОБА_2 розірвано заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.04.2018 р. у справі № 369/12846/17, яке  набрало законної сили 11.07.2018 р.
19.10.2018 р. позивач повернув посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , термін дії якої закінчився 15.10.2015 р., до Соборного РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області.
19.10.2018 року Соборним РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області на позивача відповідно до частини 1  статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення  накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн. 19.10.2018 р. позивачем штраф сплачено.
22.10.2018 р.  позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.10.2018 р.  ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповідно до вимог ч. 1  ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» видано  позивачу довідку про звернення за захистом в Україні від 22.10.2018 р. №003220, терміном дії до 22.11.2018 р.
22.10.2018 р.  ГУ ДМС в Дніпропетровській області заведено справу № 2018 БР 0009 на позивача як особу, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 1  ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Листом Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 21.01.2019 р. № 55/2-355 повідомлено, що за результатами проведеної перевірки інформації стосовно позивача не отримано.
Згідно з листом відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області від 26.12.2018 р. № 10/18/014/867/3205 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу Куйдер Тарек Ях`я в міжнародному розшуку не перебуває.
За результатами розгляду  матеріалів особової справи № 2018 DР 0009 та інформації по країні походження встановлено, що заява є очевидно необґрунтованою, тобто у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи пунктом 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», у зв`язку з чим ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок від 04.02.2019 р. щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС № 86-19 від 06.03.2019 р. встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні, у зв`язку з чим відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1 .
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
В силу частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі – Закон  № 3671-VI), відповідно до  пунктів 1 та 13  біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
За приписами  ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 5 статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення ДМС № 86-19 від 06.03.2019 р., яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність, що умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Відповідно до ч. 3 ст.10 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
Як визначено  п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
За змістом  пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. 
Частиною другою  статті 13 Закону № 3671-VI  передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Тому суд зазначає, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
В той же час, побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
В розглядуваному випадку  в заяві та в протоколах співбесід позивачем зазначено, що він не може повернутися додому, оскільки  в країні походження почався військовий конфлікт та порушуються прав людини. Позивач ніколи не служив в армії, та на його думку, його мають стовідсотково призвати, чого він не хоче.
Також позивачем у зазначених вище документах та позовній заяві зазначено про обставини його затримання влітку 2011 року  в аеропорту Дамаск сирійськими військовими  та правоохоронцями та утримання протягом 7-8 діб, під час  якого він був підданий побиттю та тортурам.
Ці обставини підтверджено показаннями свідка, допитаного судом першої інстанції, ОСОБА_3 (брата позивача).  
Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).
12.03.2015 року у Женеві Верховний комісар ООН у справах біженців ОСОБА_4 ще раз наголосив, що необхідно зробити набагато більше для того аби звільнити сирійців від їхніх жахливих страждань: «Після років, прожитих у вигнанні, сирійські біженці давно витратили свої заощадження і все більша кількість вдається до жебракування, проституції чи дитячої праці, аби вижити. Родини, що належали до середнього класу зараз ледве виживають на вулицях: батько однієї з сімей порівняв життя біженця із потраплянням у сипучий пісок - кожен рух змушує застрягати все сильніше,» сказав він.
У пункті 31 вказаних Рекомендацій УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.
За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]), враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.
Починаючи з травня 2012 року, ситуація в Сирії продовжувала погіршуватись, а рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера`а, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт. У брифінгу Міжнародної Амністії йдеться про те, що сирійська армія веде не вибіркове повітряне бомбардування та артилерійські атаки в районі Джабал ОСОБА_5 -Завія, інших частинах Ідлібу та північних регіонах Хами. Представники Міжнародної Амністії стали свідками щоденних не вибіркових авіа ударів та бомбардувань, націлених на міста та села по всьому регіону впродовж свого візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня 2012 року).
Кількість людей, що загинули після початку насилля, за повідомленнями, більше 100 тисяч, а 6,8 мільйона людей, або третина населення, потребує гуманітарної допомоги, що значно більше у порівнянні з 1 мільйоном людей - станом на березень 2012 року. Ріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакія і Дамаск.
УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.
У своїх рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.
Відповідно до пункту 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінене як переслідування.
Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.
Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV  суди застосовують при розгляді справ як джерело права.
Так, у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Зазначені вище обставини свідчать, що ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становлять ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.
При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, як в цьому випадку, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.
Відповідач посилається на інформацію з інтернет-джерел про зміну ситуації у Сирії.
Проте позивачем також  надано інформацію з інтернет-ресурсів про зворотнє.
Таким чином, суд доходить висновку, що як позивач, так і відповідач, надають до матеріалів справи про країну походження позивача  Сирію, яка є різною, а отже не можна вважати, що ситуація вкрай змінилась і є стабільною.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, суд зазначає, що відповідачем не надано належної правової оцінки поясненням позивача стосовно ситуації, яка склалася після його виїзду з країни його походження у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту, а також не враховані обставини, які мали місце відносно самого позивача, якого було затримано у 2011 році в аеропорту Дамаск під час відвідування ним батьків.
При цьому суд зазначає, що існування збройного конфлікту у державі та відомостей щодо систематичного порушення прав людини за відсутності бажання особи повернутися до такої країни хоча й не обов`язково свідчить про відповідність такої особи статусу біженця, однак відповідає ознакам, закріпленим в законодавстві України, які мають застосовуватися при визначенні належності конкретної особи до  категорії осіб, які потребують додаткового статусу.
Крім того, у пункті 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців міститься визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.
Відповідно до ч. 2  ст. 5 Закону № 3671-VI  особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Погоджуючись із обґрунтованістю вимог позивача, суд  зазначає, що ДМС України, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не прийняла за належне той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.
Таким чином, при прийнятті оскарженого рішення відповідачем не  враховано усіх обставин, що мали значення для його прийняття, в тому числі неповно з`ясовано фактичні обставини справи.
При цьому враховується усталена практика Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя - у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Разом з тим, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Задля дотримання принципу справедливого суду мотивація рішення повинна засвідчити, що суддя насправді вивчив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Зважаючи на приведені обставини, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність рішення ДМС № 86-19 від 06.03.2019 р. про відмову позивачу у наданні статусу біженця  або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно, про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву з прийняттям відповідного рішення.
          Суд визнає доречними доводи апелянта стосовно неправильного  зазначення у резолютивній частині судового рішення обов`язку відповідача розглянути заяву позивача з прийняттям рішенням відповідно до статті 10 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», проте вважає, що судом першої інстанції помилково зазначено саме цей Закон, зважаючи, що питання прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулює стаття 10 Закону №  3671-VI.
          Тому рішення суду першої інстанції має бути змінено в цій частині.
          Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції стосовно протиправності відмови позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
З урахуванням викладеного суд  дійшов висновку, що судом першої інстанції   неправильно застосовано норми матеріального права,  що є підставою для зміни судового рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада  2019 р. в справі № 160/2631/19 задовольнити частково.
Змінити резолютивну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 р. в справі № 160/2631/19  за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управлення державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення словосполучення «відповідно до ст.10 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» замінити словосполученням наступного змісту: «відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 06.07.2020 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 06.07.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко