ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/542/20  Номер провадження 22-ц/814/1445/20	Головуючий у 1-й інстанції Вінтоняк  Н. Д.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Абрамова П.С., Кривчун Т.О. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області 
на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 27 березня 2020 року, ухвалене суддею Вінтоняк Н.Д., повний текст рішення складено 27.03.2020 року, 
у справі за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 , третя  особа: Комунальне підприємство «Квартирне управління», про визнання особи такою, що  втратила право користування житловим приміщенням. 

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 223 від 19.03.2010 року «Про впорядкування статусу житлових будинків, формування та використання фондів житла соціального призначення та для тимчасового проживання громадян у АДРЕСА_1 віднесено до фонду житла соціального призначення.
В кімнаті 5 секції 26, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_1 , який фактично не проживає у кімнаті з 2005 року, що підтверджується актами від 03.05.2019 року, 24.10.2019 року, 19.11.2019 року, складеними КП «Квартирне управління», за комунальні послуги не сплачує.
У зв`язку з чим просила визнати  ОСОБА_1  таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном Кременчуцької міської ради. 

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 , третя  особа: Комунальне підприємство «Квартирне управління», про визнання особи такою, що  втратила право користування житловим приміщенням, - відмовлено. 

З рішенням суду першої інстанції не погодився позивач Кременчуцька міська рада Полтавської області, оскарживши його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати рішення місцевого суду, ухвалити нове про задоволення його позову.
Вважає, що матеріалами справи доведено факт не проживання відповідача без поважних причин у гуртожитку з 2005 року, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі ст.ст.405 ЦК України, 71,72 ЖК України. 
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
В судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. 
Позивач та третя особа також не з"явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Їх неявка відповідно до ч 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено,  що рішенням  виконавчого комітету  Кременчуцької міської  ради Полтавської області № 223  від 19.03.2010 року «Про  впорядкування статусу  житлових будинків,  формування та  використання фондів  житла соціального  призначення  та  для  тимчасового  проживання  громадян  у  АДРЕСА_1 , віднесено до фонду житла соціального призначення (а.с. 10-13).
За інформацією, наданою Автозаводською районною адміністрацією виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в листі від 20.01.2020 року за № 472/01-32, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).
Як убачається з актів перевірки законності користування жилим приміщенням комунальної власності громадянами, що зареєстровані в житлових будинках та гуртожитках міста Кременчука від 03 травня, 24 жовтня та 19 листопада 2019 року, складених представниками КП «Квартирне управління», КГЖЕП «Автозаводське» та ТОВ «Житлорембудсервіс», ОСОБА_1 не проживає в кімнаті гуртожитку з 2005 року по теперішній час (а.с. 5-7)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин не проживає у гуртожитку. 
З чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
У пункт першому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", який є чинним, передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів
Згідно з роз`ясненнями, наданими Верховним Судом України у п. п. 10, 11 цієї постанови, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату наймачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року при розгляді справи № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності
Як убачається з позовної заяви, як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, позивач посилався як на положення ст. 405 ЦК України, так і ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідача – наймача кімнати, у спірному житлі, понад шість місяців.
Аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що положеннями ч.2 ст. 405 ЦК України передбачено визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
Між тим, відповідач був вселений у комунальне житло як наймач.
Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що до спірних правовідносин норми ст.ст. 405, 406 ЦК України застосуванню не підлягають, а спір підлягає вирішенню у відповідності до положень ст.ст. 71,72 ЖК України.
На підтвердження доводів позовної заяви позивач надав суду акти перевірки від 03.05.2019 року, 24.10.2019 року, 19.11.2019 року, згідно яких відповідач ОСОБА_1 в спірній кімнаті не проживає. 
Між тим, будь-яких інших доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у спірній кімнаті без поважних причин понад шість місяців, позивачем не надано.
Клопотань про витребування доказів чи виклик свідків позивач до суду не подавав.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд першої інстанції вірно послався на те, що надані позивачем акти підтверджують лише факт відсутності і непроживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні. При цьому, вони записані зі слів сусідів та не містять посилання на причини відсутності відповідача понад встановлені строки. 
Крім цього, акт, складений 03 травня 2019 року (а.с. 5), не містить інформації про те, з якого саме часу відповідач не проживає у спірному приміщенні. 
Отже, вказані акти не є належними, допустимими, достатніми та беззаперечними доказами на підтвердження позовних вимог.

Твердження позивача у суді першої інстанції про те, що реєстрація відповідача у кімнаті створює перешкоди власнику, оскільки оплата комунальних послуг не здійснюється, наймач не несе тягар утримання майна, обгрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, оскільки це не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, так як відповідно до ст. 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є саме непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Тоді як доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад встановлені строки без поважних причин судам не надано. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження несвоєчасної оплати коштів за користування кімнатою.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.
Вірно встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції з урахуванням вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду обґрунтовано відмовив у задоволенні позову за недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів та тлумачення норм права на власну користь, належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджені. Отже, на увагу колегії суддів не заслуговують.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам.
Підстав для скасування рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 27 березня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                   О.В.Чумак 

Судді: П.С.Абрамов

Т.О.Кривчун