УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/4546/19
Провадження № 22-ц/4820/798/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.
секретар судового засідання Чебан О.М.
з участю : позивача ОСОБА_1 , представника позивачів
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/4546/19 за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2020 року в складі судді Продана Б.Г. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Чорноострівської селищної Ради Хмельницького району, третіх осіб на стороні відповідача – ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Антонівської сільської Ради Хмельницького району№ 25 від 23.10.08 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.10.08року на ім`я ОСОБА_8 ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку; визнання права власності на частку в майні колгоспного двору; визнання права власності в порядку спадкування на майно.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в :        
Б ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом та просили ухвалити рішення, яким визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету № 25 від 23.10.08 року Антонівської сільської Ради Хмельницького району, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31.10.08 року на ім`я ОСОБА_8 , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, визнання права власності на частку в майні колгоспного двору; визнання права власності в порядку спадкування на майно.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказували, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , яка доводилась матір`ю ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , і яка проживала по 
АДРЕСА_1 до 15 квітня 1991 року відносилось до категорії колгоспних дворів і станом на цю дату членами колгоспного двору були: ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - батько позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онука голови двору, дочка ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , онук голови двору, син ОСОБА_2 . Таким чином, членів колгоспного двору було сім і кожен набув праві власності на 1/7 частку у колгоспному дворі станом на 15.04.1991 року, що підтверджується записами в погосподарській книзі.
Після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належна їй 1/7 частка майна колгоспного двору, підлягала успадкуванню.
На день смерті ОСОБА_8 , разом з нею проживали дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_10 , які прийняли спадщину в силу вимог ст. 1268 ЦК України, оскільки проживали разом і ніхто з них не відмовився від спадщини.
Окрім 1/7 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 належала земельна ділянка (земельна часкта пай) площею 1,83 га, кадастровий номер 682508060004013:0001, що підтверджується копією державного акту.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер член колгоспного двору ОСОБА_12 , якому належала 1/7 частка майна колгоспного двору, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Його спадкоємцями є його сини - позивачі ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 . 
До осені 2018 року всі разом користувались будинком, земельною ділянкою. Позивач ОСОБА_1 завжди робила ремонти в будинку. Спору щодо користування будинком не було. 
Однак в листопаді 2018 року відповідачка ОСОБА_2 виставила вимогу позивачу ОСОБА_10 виписатись з будинку, а інших не стала допускати в будинок.
Із виписки з погосподарської книги за №933 від 19.11.2018 року, позивачам стало відомо, що ОСОБА_2 є власником всього господарства і набула права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2011 року. Вважаючи, що також є співвласниками по 1/7 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , а відповідач набула права власності на все господарство на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2011 року незаконно, просили задоволити позов.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2020 року визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Антонівської сільської ради, Хмельницького району № 25 від 23.10.08 року про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_8 .   Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім`я ОСОБА_8 , яке зареєстроване в Хмельницькому БТІ 31.10.08 року за № 25254543.  Визнано незаконним і скасовано Свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 , яке видане державним нотаріусом Хмельницької районної державної нотаріальної контори Терлич О.Л. 05.08.09 року у спадковій справі № 275-2009 на 13/14 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 , вартістю 74 889 грн.; на 1/2 частини земельної ділянки, площею 1.83 га., кадастровий № 682508060004013, вартістю 89 310 грн. 03 коп., яка знаходиться в с. Катеринівка, Хмельницького району; на 1/2 частину майнового паю, що належав померлій ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай, майновий сертифікат серія ХМ НОМЕР_1 011162 від 20.02.04р., виданого Антонівською сільською радою, Хмельницького району. 
       Визнано право власності на частину будинковолодіння за:   ОСОБА_1 на 1/7 частину будинковолодіння по АДРЕСА_2 ;    ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 по 1/14 частини кожному по АДРЕСА_2 в порядку спадкування по закону після смерті ОСОБА_12 ;  ОСОБА_10 , як за членом бувшого колгоспного двору на 1/7 частину будинковолодіння по АДРЕСА_2 , вартістю 74 889 грн., на 1/4 частини цього будинковолодіння в порядку спадкування по закону після смерті матері ОСОБА_8 , на 1/2 частину земельної ділянки, площею 1.83 га., кадастровий № 682508060004013, вартістю 89 310 грн. 03 коп., яка знаходиться в с. Катеринівка, Хмельницького району; на 1/2 частину майнового паю, що належав померлій ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай, майновий сертифікат серія ХМ НОМЕР_1 011162 від 20.02.04р., виданого Антонівською сільською радою, Хмельницького району. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 3 126 грн. 20 коп. судових витрат.
Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові. Вказує, що суд неправомірно не застосував під час розгляду справи наслідки пропуску строку позовної давності позивачами. Суд безпідставно проігнорував той факт, що позивачі не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Тобто, суд взагалі не мав підстав для задоволення вимог позивачів. Також вказує, що рішення суду в частині скасування нормативних актів, виданих на ім`я ОСОБА_8 , виконкомом Антонівської сільської ради взагалі є безпідставним. Крім того, на думку апелянта, є незрозумілим висновок суду про поділ між спадкоємцями спадкового майна, а саме пропорції поділу, зокрема, не зрозуміло, чому суд ухвалив рішення про виділення 1/7 частини будинку позивачу ОСОБА_10 , але при цьому виділи Ѕ частину земельної ділянки. 
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вважають доводи апелянта неправомірними. Висновок суду про скасування нормативних актів виданих на ім`я ОСОБА_8 , виданих виконкомом Антонівської сільської ради є правильним, оскільки ці акти були видані на заяву від 23.10.2008 року, яка надійшла нібито від самої ОСОБА_8 , однак в цей час вона перебувала в лікарні. З отриманої в Хмельницькому БТІ копії технічного паспорту на будинок, відомо, що він виготовлений 31.10.2008 року, але в інвентарній справі на будинок немає Свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на будинок. Однак, цей документ був у нотаріальній справі. Зазначають, що станом на 15 квітня 1991року домоволодіння відносилось до категорії колгоспних дворів, і тому правомірним є набуття права власності на будинок всіма членами домогосподарства. Оформлення права власності лише на одну ОСОБА_8 є неправомірним і порушує права інших співвласників.
Про неправомірність дій ОСОБА_2 на думку позивачів також свідчить той факт, що вона надала нотаріусу довідку проте, що вона нібито є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців немає. Факт неправомірних дій апелянта також підтверджує те, що вона намагалася оформити спадщини по заповіту, який датований 2009 роком, тобто вже після смерті матері, не містить підпису посадової особи, а також почерк та підпис на заповіті не ОСОБА_8 , у зв`язку з чим їй було відмовлено в оформленні спадщини за цим заповітом. 
Отже, суд вірно встановив обставини справи та прийняв правильне рішення. Так, ОСОБА_8 не могло належати на праві власності все будинковолодіння. Їй належала лише 1/7 його частина, відповідно і спадкувати можна було лише цю частину. Тому свідоцтво про право на спадщину видане на все домоволодіння не може бути законним. Також, оскільки разом із спадкоємцем на час його смерті проживали двоє – ОСОБА_10 і ОСОБА_2 то саме вони і прийняли спадщину на земельну ділянку і майновий пай, власником яких була лише ОСОБА_8 , - в рівних частинах по Ѕ. Посилання апелянта на не зверення до нотаріальної контори для оформлення спадщини є безпідставними, Оскільки фактично ОСОБА_10 прийняв спадщину після матері, так як проживав із нею постійно. Також позивачі вважають безпідставним посилання апелянта на незастосування судом наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав їм стало достовірно відомо лише у 2018 році.
Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині з наступних підстав.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є невідповідність витсновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, 
Так судом встановлено, що згідно із записами у погосподарській книзі станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» (15 квітня 1991 року) головою колгоспного двору по АДРЕСА_2 була ОСОБА_8 , а членом цього колгоспного двору були: син ОСОБА_10 , син ОСОБА_12 , дочка ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_11 ), онука ОСОБА_6 (дочка ОСОБА_2 ), онук ОСОБА_7 (син ОСОБА_2 ).
Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року право на майно колгоспного двору у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_2 мали ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 ), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних частках по 1/7 частині кожний.
Однак рішенням виконавчого комітету Антонівської сільської ради № 25 від 23 жовтня 2008 року вирішено оформити право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 лише за ОСОБА_8 
31 жовтня 2008 року на підставі даного рішення ОСОБА_8 було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.
Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на 1/7 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 , земельну ділянку, площею 1,83 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Антонівської сільської ради, кадастровий номер 6825080600:04:013:0001, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку, майновий пай члена КСП «Урожай» вартістю 7080 грн.
Після смерті ОСОБА_8 спадщину прийняли як спадкоємці першої черги за законом: її син ОСОБА_10 , який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та її дочка ОСОБА_2 , яка подала нотаріусу відповідну заяву про прийняття спадщини.
Однак 5 серпня 2009 року нотаріус видала три окремих свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_2 (Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-157), земельну ділянку, площею 1,83 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Антонівської сільської ради, кадастровий номер 6825080600:04:013:0001, (Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-760), майновий пай члена КСП «Урожай» вартістю 7080 грн. (Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-763).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_12 - член колгоспного двору станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 по АДРЕСА_2 
Після смерті ОСОБА_12 спадщину у вигляді 1/7 частини спірного житлового будинку яке є майном колгоспного двору прийняли як спадкоємці першої черги за законом його діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом подання нотаріусу відповідних заяв про прийняття спадщини, до яких відповідно перейшло право власності на 1/14 частину спірного будинку кожному.
Відповідно до ст. 120 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. А згідно ст. 112 цього Кодексу майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам.
Виходячи зі змісту ст. 120 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні і у разі віднесення господарства до колгоспного двору частини кожного з його членів у спільному майні є рівними.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 “Про судову практику у справах про захист права приватної власності” до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України “Про власність”, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Тобто в разі віднесення господарства до колгоспного двору кожен його член має право на частину майна двору в рівних частках.
Враховуючи викладені норми закону та встановлені судом обставини справи, що житловий будинок по АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, до якого входили і позивачі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кожному з членів колгоспного двору ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 ), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 станом на 15 квітня 1991 року належало на праві власності по 1/7 частині спірного житлового будинку в рівних частках кожному.
Право власності вказаних осіб по 1/7 частині спірного житлового будинку в рівних частках кожному належало у встановленому законом порядку як і на 23 жовтня 2008 року, тобто час прийняття сільською радою рішення про оформлення право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_8 , так і після цього і по даний час припинено не було, є триваючим. Крім того в 2018 році після смерті ОСОБА_12 спадщину прийняли як спадкоємці першої черги за законом його діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до яких відповідно перейшло право власності на 1/14 частину спірного будинку кожному.
У відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Згідно ст.ст. 321, 386 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 
Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Оскільки на час прийняття виконавчим комітетом Антонівської сільської ради 23 жовтня 2008 року рішення № 25 про оформлення права власності на спірний житловий будинок по АДРЕСА_2 за ОСОБА_8 та видачі їй 31 жовтня 2008 року на підставі даного рішення Свідоцтва про право власності на даний житловий будинок, реєстраційний номер НОМЕР_2 , їй належало право власності лише на 1/7 частину у майні колгоспного двору, вказане рішення і Свідоцтво про право власності підлягають визнанню недійсними з підстав невідповідності нормам Цивільного кодексу України щодо відсутності права ОСОБА_8 на оформлення права власності на спірний будинок в повному обсязі та прийняті з порушенням прав інших співвласників спірного житлового будинку. 
При цьому суд першої інстанції правомірно визнав за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_10 право власності за кожним на 1/7 частину спірного будинку як членів колгоспного двору та за позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кожним на 1/14 частину спірного будинку як спадкоємцями члена колгоспного двору ОСОБА_12 , оскільки такі їх права були порушені, заперечуються і не визнаються відповідачем.
Крім того згідно ст. 1258 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За змістом норм статей 1268 - 1269 Цивільного кодексу України слід прийти до висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. 
Ст. 1269 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Таким чином слід дійти висновку, що ОСОБА_10 як спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 , оскільки на час відкриття спадщини постійно спадкоємець разом із спадкодавцем, а ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви нотаріусу. 
У відповідності до ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 “Про судову практику у справах про захист права приватної власності” загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні застосовуються з 1 липня 1990 року.
Оскільки судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_8 неправомірно набула право власності на весь житловий будинок по АДРЕСА_2 , володіла на праві власності лише 1/7 частиною даного житлового будинку, після її смерті два спадкоємця першої черги за законом прийняли спадщину, в тому числі і на земельну ділянку та майновий пай КСП «Уроджай», то відповідно до ст.1301 Цивільного кодексу  України  свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_2 (Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-157), земельну ділянку, площею 1,83 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Антонівської сільської ради, кадастровий номер 6825080600:04:013:0001, (Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-760), майновий пай члена КСП «Урожай» вартістю 7080 грн. (Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-763) в частині підлягають визнанню недійсними і рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону.
При цьому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про визнання недійними свідоцтв про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 1,83 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Антонівської сільської ради, кадастровий номер 6825080600:04:013:0001, зареєстроване в реєстрі за №1-760 та майновий пай члена КСП «Урожай» вартістю 7080 грн., зареєстроване в реєстрі за №1-763 на Ѕ частину цього спадкового майна є обгрунтованим.
Однак в той же час, визнаючи недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-157, на 13/14 частин спірного будинку суд першої інстанції припустився помилки.
У відповідності до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Нормами ст. ст. 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Як встановлено судом позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_10 володіють на праві власності по 1/7 частині спірного будинку як члени колгоспного двору, а позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/14 частині спірного будинку як спадкоємці члена колгоспного двору ОСОБА_12 .
Крім того позивач ОСОБА_10 володіє на праві власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 ще і 1/14 частиною спірного будинку, яка належала спадкодавцю.
Таким чином в загальному позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 володіють Ѕ частиною спірного житлового будинку (1/7+1/7+1/14+1/14+1/14=1/2).
Відповідач ОСОБА_2 володіє на праві власності 1/7 частиною спірного будинку як член колгоспного двору та 1/14 частиною спірного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , а всього 3/14 частинами спірного будинку.
Треті особи на стороні відповідача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 мають право власності по 1/7 частині спірного будинку як члени колгоспного двору кожний.
Однак в суді першої інстанції представник третіх осіб - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 проти позову заперечував та просив суд в позові відмовити.
Своїм правом на оспорення Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-157, та визнання за ними права власності на частку майна, яка перейшла у власність відповідача ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не скористалась і з відповідним позовом до суду звертались.
За таких обставин слід дійти висновку, що Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-157, в частині Ѕ цього спадкового майна не порушує прав позивачів, а позивачі відповідно мають право на захист свого права власності лише іншої Ѕ частиною спірного житлового будинку в належних їм частках.
Крім того, визнавши за ОСОБА_10 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 право власності на ј частину спірного домоволодіння, суд в порушення вимог ст. 13 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_10 просив визнати за ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 право власності на 1/14 частину спірного домоволодіння.
При цьому судом встановлено, що саме на цю 1/14 частку спадкового майна у вигляді домоволодіння має право ОСОБА_10 як спадкоємець.
З огляду на викладена рішення суду першої інстанції в частині визнання і скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-157 і видане 05.08.2009 року на 13/14 частин цього будинку, визнання за ОСОБА_10 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 ј частини цього будинку та судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання і скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-157 і видане 05.08.2009 року ОСОБА_2 на 1/2 частин даного спадкового майна, визнання за ОСОБА_10 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 1/14 частини спірного будинку.
Доводи апеляційної скарги, що позивачі взагалі не мали права звертатись до суду з позовною заявою, оскільки вони не звертались до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини слід відхилити.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_10 звернулись до суду за захистом свого порушеного права як власників належної їм частки майна колгоспного двору, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як спадкоємці власника майна колгоспного двору - померлого члена колгоспного двору і в них не було необхідності звертатись до нотаріуса. 
Що стосується позивача ОСОБА_10 , то у відповідності до норм ст. 1269 Цивільного кодексу України він прийняв спадщину, так як на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_8 і в нього не було потреби звертатись з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини.
Також не приймає до уваги суд і посилання апелянта, що позивачі звернулись до суду з порушенням строків звернення до суду.
В своїй позовній заяві позивачі вказали, що дізнались про своє порушене право лише в листопаді 2018 року, коли відповідач перестала їх пускати до спірного будинку і коли вони дізнались, що вона є єдиним власником спірного будинку та іншого спадкового майна.
Крім того в матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності, яка у відповідності до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є безумовною підставою для застосування судом строків позовної давності при вирішенні спору. 
Безпідставними є твердження апелянта, що суд необґрунтовано визнав за позивачем ОСОБА_10 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, визнавши за ним право власності на 1/7 частину спірного будинку.
Як встановлено судом ОСОБА_10 як член колгоспного двору з врахуванням всіх членів колгоспного двору має право власності на 1/7 частину спірного будинку, а спадкове майно після смерті ОСОБА_8 у вигляді земельної ділянки, яка належала їй одноособово, було успадковано лише двома спадкоємцями - ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , які відповідно і мають право на Ѕ частині цього спадкового майна кожний.
Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
       Як вбачається з матеріалів справи позивачами були заявлені вимоги немайнового і майнового характеру, ціна позову за вимогами майнового характеру склала 165930 грн.
       Позивачем ОСОБА_1 при подачі позову в загальній сумі було сплачено судовий збір за вимогами немайнового і майнового характеру 3126 грн.
       Відповідачем ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги було сплачено 5482 грн., 150 % від сплаченого судового збору позивачем.
       У відповідності до норм Закону України «Про судовий збір» за вимогами майнового характеру підлягав сплаті судовий збір в сумі 1659,3 грн., а за подання апеляційної скарги в цій частині 2488,95 грн. 
       Судом апеляційної інстанції підлягає скасування рішення суду лише в частині вимог майнового характеру щодо спірного житлового будинку, а тому розподіл судових витрат апеляційний суд здійснює з урахуванням вартості даного будинку, ціни позову і розміру судового збору в частині позовних вимог майнового характеру.
       Позов позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_10 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заявлено на суму вартості спірного майна 165930 грн. і підлягає задоволенню частково на суму 128 485 грн. (165930-74889 вартість спірного будинку/2) тобто на 77,4 % від заявлених позовних вимог, а в частині позову в розмірі 37445 вартості Ѕ частини спірного будинку, тобто 22,6 % слід відмовити.
       Як вказано вище при подачі позову позивач ОСОБА_1 за вимогами майнового характеру сплатила 1659,3 грн. судового збору, немайнового характеру 1466,7 грн., а апелянт при подачі апеляційної скарги за цими вимогами – 2488,95 грн.
       В зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за вимогами майнового характеру в сумі 1284,3 грн. (1659,3х77,4%), а з позивача на користь відповідача 562,4 грн. (2488,95х22,6%).
       З врахуванням викладеного, сплаченого позивачем судового збору по вимогам немайнового характеру з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 2751 грн. (1284,3+1466,7) судових витрат у вигляді сплати судового збору.
       Відповідно до п. 10 ст. 141 ЦПКУ України з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 2188 грн. 60 коп. (2751-562,4) судових витрат у вигляді сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
        Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 січня 2020 року в частині визнання незаконним і скасування Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я  ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-157 і видане 05.08.2009 року, на 13/14 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 , вартістю 74889 грн., визнання за ОСОБА_10 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8  права власності на ј частину житлового будинку по АДРЕСА_2 , вартістю 74889 грн. та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення:
Визнати незаконним і скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я  ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-157 і видане 05.08.2009 року, на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 , вартістю 74889 грн.
Визнати за ОСОБА_10 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8  право власності на 1/14 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 , вартістю 74889 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 (місце проживання  АДРЕСА_2 , РНОКППП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2188 грн. 60 коп. 
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 липня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох