ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 816/1774/17
адміністративне провадження № К/9901/31346/19

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: суддя-доповідач - Гусак М. Б., судді - Блажівська Н. Є., Гімон М. М., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року (суддя - Єресько Л.О.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (судді - Любчич Л.В., Спаскін О.А., Присяжнюк О.В.) у справі № 816/1774/17 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення,
УСТАНОВИЛА:
10 жовтня 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Полтавській області (далі - ДФС),  в якій, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив  визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 19 липня 2017 року: № 0008691311, яким зменшено суму від`ємного значення податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 160 146,00 грн; № 0008701311, яким нараховано податкове зобов`язання з ПДВ на суму 603 285,00 грн; № 0008681311, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 52 767,65 грн; № 0008671311, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на 634 020,14 грн; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2017 року № 0008651311, якою нараховано недоїмку по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Єдиний внесок) у сумі 166 328,30 грн; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого Єдиного внеску від 19 липня 2017 року № 0008661311, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 24 668,61 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час перевірки контролюючому органу було надано всі документи на підтвердження здійснення фінансово-господарської діяльності позивача з контрагентами та, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено ні права, ні обов`язку покупця перевіряти технічні можливості контрагентів, а дійсність господарських договорів, укладених з ними, не залежить від наявності у них виробничих потужностей, висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства є безпідставними.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2018 року, адміністративний позов задоволено у повному обсязі. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що в ході розгляду справи встановлено реальність господарських операцій, правомірність зазначення у податкових деклараціях позивачем суми доходу, отриманого від господарської діяльності, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх рішень.
Верховний Суд постановою від 20 листопада 2018 року касаційну скаргу ДФС задовольнив частково, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2018 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому, Верховний Суд вказав, що судами попередніх інстанцій не було перевірено фактичне вчинення господарських операцій з придбання товару (лісоматеріалу), що пов`язані з рухом активів та зміною зобов`язань чи власного капіталу, не було встановлено за яких обставин і в який спосіб було налагоджено господарські зв`язки між позивачем та його контрагентом, не досліджено матеріальні, фінансові, трудові ресурси, технічні та технологічні можливості щодо виконання суб`єктами господарювання договірних зобов`язань, як фактично не було оцінено і надані позивачем у підтвердження реальності здійснення господарських операцій первинні документи, сертифікати якості товару. Також не надано належної оцінки тому, що відповідно до умов передбачених договором укладеним позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю «ДІОЙЛ-ЛТД», поставлений товар (лісопродукція) повинен мати маркування лісового господарства, з наданням специфікації вантажовідправника форми ЛГ-22. Крім того, за умовами договору, доставка всіх товарів повинна супроводжуватись карантинним сертифікатом МАПУ.  Поза увагою судів також залишилось дослідження руху товару від продавця до покупця, зокрема дослідження факту прийняття, оприбуткування, зберігання та відвантаження товару, а також його транспортування, зважаючи на посилання контролюючого органу щодо відсутності товарно-транспортних накладних за певний період. Не надано оцінки наявним судовим рішенням у кримінальних справах щодо контрагентів позивача, на які посилався відповідач відносно ланцюга постачання товару.
Оскаржуваним рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року адміністративний позов ФОП задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано спірні податкові повідомлення - рішення № 0008691311, № 0008701311 - в частині 539 315,00 грн, № 0008671311 - в частині 360 416,43 грн, № 0008681311 - в частині 30 366,57 грн, вимогу про сплату боргу (недоїмки)                                                                                                                                                          № Ф-0008651311 - в частині 47 423,38 грн, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0008661311 - в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 9 484,68 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи  у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було правомірно збільшено ФОП податкові зобов`язання у розрізі господарських відносин з контрагентом - товариством з обмеженою відповідальністю «Мінард» (далі - ТОВ «Мінард»), а також у зв`язку із завищенням  собівартості реалізованого товару за рахунок включення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартості лісоматеріалів, які перебували у залишках та не були реалізовані у відповідних звітних періодах. 
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що вирок від 8 лютого 2018 року у справі № 537/379/19, ухвалений Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області стосовно посадових осіб ТОВ «Мінард» за статтею 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво), який набрав законної сили, доводить нереальність господарських операцій позивача з даним контрагентом.
Так, за змістом вищевказаного вироку у період з вересня 2016 року по 4 липня 2017 року злочинною групою осіб для досягнення результату заздалегідь розробленого плану вчинення кримінального правопорушення з метою прикриття незаконної діяльності було придбано шляхом державної реєстрації на ім`я особи, яка має низький соціальний статус та матеріальні проблеми, не має постійного місця працевлаштування, яка до того ж не була обізнана про порядок створення та реєстрації суб`єктів господарювання - юридичних осіб, їх господарської діяльності та оподаткування, підприємства транзитно - конвертаційної спрямованості, зокрема ТОВ "Мінард", не маючи на меті здійснення будь - якої реальної фінансово - господарської діяльності, пов`язаної з виробництвом чи реалізацією товарів (робіт, послуг), тобто без наміру здійснення статутної діяльності підприємства. При цьому, фактично фіктивне підприємство будь - якої господарської діяльності не здійснювало. 
Суд першої інстанції взяв до уваги, що позивачем у листопаді 2016 року було включено до складу податкового кредиту результати господарських взаємовідносин з поставки лісоматеріалів від контрагента ТОВ «Мінард». При цьому, всі договірні документи (договір, специфікації тощо), а також первинні документи по оформленню виконання умов договорів, підписані від імені ТОВ «Мінард» зазначеною вище номінальною особою, зареєстрованою в якості його директора. 
Взявши до уваги правову позицію, викладену, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 826/16865/14, від 27 березня 2018 року у справі № 2а-1670/5096/12, у постанові Верховного Суду України від 1 грудня 2015 року у справі № 826/15034/14, суд першої інстанції дійшов висновку, що використовуючи ТОВ "Мінард", позивачем сформовано незаконний податковий кредит з ПДВ, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.
Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність висновків контролюючого органу про порушення позивачем порядку визначення чистого оподатковуваного доходу за період, що перевірявся,  шляхом включення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартості лісоматеріалів, які перебували у залишках та не були реалізовані у відповідних звітних періодах.
Так, суд дійшов висновку, що виходячи з приписів пункту 177.2 статті 177 ПК України до складу витрат фізичної особи - підприємця включаються тільки витрати, пов`язані з отриманням доходу та підтверджені документами про їх оплату. Оскільки в порушення пункту 177.10 статті 177 ПК України, відповідно до якого фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару, перевіркою встановлено, що позивачем Книга обліку доходів і витрат за період, що перевірявся, велася з порушеннями, відповідач шляхом проведення кількісного аналізу встановив, що ФОП завищено собівартість реалізованого товару за рахунок включення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартості лісоматеріалів, які перебували у залишках та не були реалізовані у відповідних звітних періодах на загальну суму 960 688,65 грн (в т.ч. за 2015 рік - 191 634,72 грн, за 2016 рік - 769 053,93 грн). 
Як зазначив суд першої інстанції, вказані висновки ДФС було підтверджено під час судового розгляду поясненнями самого позивача, відповідно до яких частина лісоматеріалів була ним реалізована у 2017 році, тобто дохід від їх продажу отримано у 2017 році. Щодо іншої частини лісоматеріалів, позивач пояснив, що вона була витрачена на виготовлення допоміжних матеріалів для перевезення основного масиву лісоматеріалів автомобільним транспортом, після чого ці допоміжні матеріали утилізувалися. Проте, жодного документального підтвердження цього суду не надано.
Оскаржуваною постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ДФС залишено без задоволення, апеляційну скаргу ФОП задоволено, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалено нове, яким позовні вимоги в цій частині задоволено.
Задовольняючи позов в цілому, апеляційний суд виходив з того, що контрагенти позивача під час здійснення господарських операцій та складення первинних документів були зареєстровані в установленому законом порядку, на момент проведення фінансово-господарських операцій були платниками податків, а тому мали право здійснювати господарську діяльність шляхом укладення договорів. Оскільки чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів, позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А тому, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання незаконної податкової вигоди, позивач не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що доводи відповідача про нереальність господарських операцій позивача у зв`язку з відсутністю окремих товарно-транспортних накладних є необґрунтованими, оскільки їх відсутність не може спричиняти для позивача негативних наслідків в аспекті свідчення про безтоварність вчиненої господарської операції за умови їх підтвердження документами первинного бухгалтерського обліку. Враховуючи пояснення позивача в суді першої інстанції щодо відсутності специфікації вантажовідправника форми ЛГ-22 тим, що поставка товару здійснювалася автомобільним транспортом, правила перевезення яким, на відміну від перевезення залізницею або водним шляхом, не передбачають обов`язкової наявності вказаної специфікації, а також враховуючи надані позивачем до суду відповідні товарно-транспортні накладні, апеляційний суд зазначив про правильність висновків суду першої інстанції. 
Також суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції, що  відповідно до приписів чинного законодавства наявність сертифікату походження товару не є обов`язковою у випадку реалізації лісоматеріалів на території України, а лише для їх реалізації за межі митної території України в митному режимі експорту. При цьому, положення укладених позивачем договорів щодо обов`язкової наявності відповідних сертифікатів якості мали факультативний характер і повинні були застосовуватися лише у випадку появи сумнівів щодо якості продукції при її прийманні. Крім того, сертифікат якості не може вважатися первинним документом у розумінні статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; надання документів, підтверджуючих якісні характеристик товару, стосується лише правовідносин між продавцем і покупцем щодо підтвердження першим дотримання ним умов договору. 
Водночас, апеляційний суд не погодився з обґрунтуванням висновків суду першої інстанції щодо нереальності господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ «Мінард» обставинами, встановленими під час судового розгляду кримінальної справи № 537/379/19. Апеляційний суд дійшов висновку, що згідно з матеріалами кримінального провадження у справі  відсутній аналіз діяльності керівника ТОВ "Мінард", а також не досліджені відносини між ФОП і ТОВ "Мінард". З огляду на викладене обвинувальний вирок у цій справі, яким встановлено факт створення фіктивних суб`єктів підприємницької діяльності, зокрема ТОВ "Мінард", не може вважатися належним доказом, що підтверджує нереальність здійснених позивачем господарських операцій з даним контрагентом, оскільки під час проведення господарських операцій платник податків міг бути необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мали наміри щодо порушення податкового законодавства.
Також апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо неправомірного завищення позивачем собівартості реалізованого товару за рахунок віднесених до складу витрат вартості лісоматеріалів, які нібито перебували у залишках та не були реалізовані у відповідних звітних періодах, та зазначив, що згідно задекларованих позивачем витрат господарської діяльності за 2015-2016 роки придбані лісоматеріали були реалізовані та оплачені в повному обсязі протягом цього періоду. При цьому, посилання суду першої інстанції на висновки проведеного відповідачем "кількісного аналізу" щодо залишків нереалізованого позивачем товару, апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки такий аналіз, на його думку, не має доказового значення у розумінні КАС України. Враховуючи, що положеннями наказу Міністерства доходів і зборів від 16 вересня 2013 року № 481, яким затверджено форму та порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, не передбачено ведення такими особами залишку товарних запасів, на думку апеляційного суду, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у позивача залишків лісоматеріалу у періоді, що перевірявся. 
Не погодившись із ухваленими у справі судовими рішеннями, ДФС подала касаційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, навела доводи, оцінка яким вже надавалася судами попередніх інстанцій. Крім цього, відповідач послався на невзяття апеляційним судом до уваги висновків та мотивів Верховного Суду, з яких було скасовано рішення судів у цій справі та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані рішення (рішення суду першої інстанції - в частині задоволення позову) й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.    
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі. 
Касаційна скарга розглядається відповідно до пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто до 8 лютого 2020 року. 
Позивачем надано відзив на касаційну скаргу, обґрунтований мотивами, наведеними в рішенні суду апеляційної інстанції. Крім цього, позивач послався на постанову слідчого податкової поліції, якою було закрито кримінальне провадження за фактом ухилення позивача від сплати податків. Позивач просить Верховний Суд залишити касаційну скаргу без задоволення.           
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції повною мірою не відповідає.
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ФОП зареєстрований Онуфріївським районним управлінням юстиції Кіровоградської області як фізична особа-підприємець 14 вересня 2006 року; з 19 червня 2015 року перебував на податковому обліку в Кременчуцькій об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області на загальній системі оподаткування та був зареєстрований платником ПДВ. 
У періоді, що перевірявся, позивач здійснював такі види господарської діяльності за КВЕД: 46.73 - оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля.
Відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання ФОП вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року.
Під час перевірки податковим органом, зокрема, встановлено, що позивач у періоді, що перевірявся, здійснював господарські операції з ТОВ "Діойл ЛТД", ТОВ "Мората",                                    ТОВ "Главпостачання", ТОВ "ПРОММАКСТЕХ", ТОВ "Промостар ЛТД", ТОВ "Мінард",            ТОВ "Джардан" на підставі укладених договорів купівлі-продажу товарів (лісоматеріалів). Водночас, факту передачі товарів від продавця до покупця у господарських відносинах з вказаними контрагентами не встановлено з огляду на непідтвердження позивачем під час перевірки реальності відображених у первинних бухгалтерських та податкових документах поставок товарів відповідними документами, зокрема, ненадання специфікації вантажовідправника форми ЛГ-22, карантинного сертифіката Міністерства аграрної політики України, товарно-транспортної накладної та інших документів.
За результатами вказаної перевірки складено акт від 26 червня 2017 року № 831/16-31-13-11-16/ НОМЕР_1 , яким встановлено заниження позивачем ПДВ у сумі 482 628,00 грн; податку на доходи фізичних осіб у сумі 507 216,11 грн; Єдиного внеску у сумі 166 328,30 грн; податкового зобов`язання з військового збору у сумі 42 214,12 грн; включення до декларацій про майновий стан і доходи за 2015-2016 роки перекручених даних.
На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийнято спірні податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати Єдиного внеску та рішення про застосування штрафних санкцій, не погоджуючись з якими, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду. 
При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не погоджується з тлумаченням судом апеляційної інстанції норм частини другої статті 77 КАС України щодо обов`язку доказування правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення. Так, відповідно до вказаної норми обов`язок доведення обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень. Водночас, у разі надання контролюючим органом доказів, які свідчать, зокрема, про неправомірність формування платником податків даних податкового обліку, такий платник податків має спростувати ці висновки. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. 
Проте, висновок апеляційного суду, що обвинувальний вирок, яким встановлено факт створення фіктивних суб`єктів підприємницької діяльності, зокрема ТОВ "Мінард", не може вважатися належним доказом, який підтверджує нереальність здійснених позивачем господарських операцій з даним контрагентом, в порушення приписів статті 90 КАС України щодо оцінки доказів на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, ґрунтується на припущеннях; при цьому, позивачем не було спростовано висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій позивача, які, в свою чергу, ґрунтувалися на обставинах, встановлених судом під час кримінального провадження, обвинувальний вирок в якому набрав законної сили. 
Посилання у відзиві на касаційну скаргу на постанову слідчого податкової поліції, якою було закрито кримінальне провадження за фактом ухилення позивача від сплати податків, не підлягає оцінці судом касаційної інстанції, враховуючи, що вказані обставини не були досліджені судами попередніх інстанцій та не встановлені у судових рішеннях.
Висновок апеляційного суду, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у позивача залишків лісоматеріалу у періоді, що перевірявся, не ґрунтується на матеріалах справи, враховуючи обставини, встановлені судом першої інстанції під час судового розгляду.
Стосовно інших доводів, викладених в касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду доходить висновку,  що відповідач фактично оспорює висновки судів попередніх інстанцій (в частині задоволення позову) щодо обставин справи та наполягає на переоцінці наявних у справі доказів. 
Так, судом першої інстанції було досліджено та надано оцінку доказам, поданим позивачем під час судового розгляду на підтвердження виконання господарських угод із контрагентами, зокрема, копіям договорів, специфікацій, податкових накладних, видаткових накладних, рахунків на сплату, товарно-транспортних накладних, за якими відвантажено придбаний товар. При цьому, у касаційній скарзі відсутні доводи щодо порушення судом під час дослідження вказаних доказів норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування судового рішення відповідно до вимог статей 351, 353 КАС України.
З огляду на викладене колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду доходить висновку, що під час ухвалення рішення суд апеляційної інстанції не повно з`ясував обставини, які були досліджені судом першої інстанції, не надав оцінки всім аргументам учасників справи, у результаті чого частково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Згідно із статтею 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області задовольнити частково.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року скасувати, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у цій справі залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                М. Б. Гусак
Судді                                                                                                    Н. Є Блажівська
                                                                                                                       М. М. Гімон