КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року                                                                                                           місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/7131/19                                            
номер провадження: 22-ц/824/5606/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу  представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у складі судді Колдіної О.О., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 25 травня 2011 року, на підставі якої банк надав їй кредит у розмірі                      5 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Вказував, що за умовами договору про надання банківських послуг позичальник мала своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має заборгованість, яка станом на 18 березня 2019 року становить 20 806 грн 07 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 342 грн 71 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 464 грн 86 коп., пеня за прострочене зобов`язання у розмірі                   6 731 грн 54 коп., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 00 коп. у розмірі                  800 грн 00 коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп. та штраф (процентна складова) у розмірі 966 грн 96 коп.
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2011 року у розмірі 20 806 грн 07 коп. та судові витрати  у розмірі 1 921 грн 00 коп. 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, а саме: у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; у постанові Верховного Суду від                          28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17 про те, що саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц про те, що Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору; у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 у справі № 666/388 16-ц про те, що посилання на не підписання позичальником Умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки з огляду на ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору; а за обставин укладення між сторонами договору приєднання у момент підписання заяви-анкети відповідач мав право вимагати від банку надання умов та правил надання банківських послуг, або відмовитись від укладення кредитного договору у такій формі. Також зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги висновки Верховного Суду по справі №415/5971/17 про те, що не може бути взята до уваги позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, що без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті - заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки ця позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувались такі умови договору, які погоджені між сторонами у належній спосіб. 
Вказує, що, встановивши, що банк надав відповідачу кредит та остання його не повернула, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у стягненні відсотків. При цьому, відмовляючи у стягненні відсотків за користування кредитними  коштами, суд першої інстанції порушив основоположні норми банківського кредитування.
10 березня 2020 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» - Хитрова Л.В. подала до апеляційного суду письмові пояснення до апеляційної скарги, у яких зазначає, що на виконання умов договору про надання банківських послуг від 25 травня 2011 року, укладеного між сторонами, банком видано відповідачу кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому була перевипущена, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом відображається на перевипущеній картці. Вказує, що факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується довідкою банку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить  дані про пільговий період, валюту карткового рахунку, базову процентну ставку, штраф 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, а також містить підпис ОСОБА_1 в день підписання заяви від 25 травня 2011 року та дані про її індивідуальний податковий номер. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки вони зроблені лише на підставі наданих банком доказів, а саме: заяви, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та витягу з Умов та правил надання банківських послуг, а в даній справі банком надано вказану вище довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підтверджує запропоновані відповідачу умови кредитування, визначає процентну ставку, а також можливість надання пільгового періоду. Зазначає, що періодичне користування кредитними коштами та часткова сплата заборгованості відповідачем підтверджується доданою до апеляційної скарги випискою про рух коштів по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 02 лютого 2015 року по 18 листопада 2019 року, а також підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року (далі - Закон №540-IX від 30 березня 2020 року).
Підпунктом 3 пункту 12 розділу І Закону №540-IX від 30 березня 2020 року внесено зміни до розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, доповнивши пунктом 3 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170 178, 179, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».
11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу (COVID-19)» через спалах у світі коронавірусу з 12 березня до 03 квітня 2020 року в Україні було введено карантин, який продовжено до 24 квітня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року №255, а в подальшому - до 11 травня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року №291 та до 22 травня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №343, до 22 червня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, до 31 липня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500, до 31 серпня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641.
17 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18 червня 2020 року (далі - Закон№731-ІХ від 18 червня 2020 року), яким внесені зміни, зокрема у пункт 4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України, пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України та пункт 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №731-ІХ від 18 червня 2020 року процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.
Оскільки Закон України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року набрав чинності 17 липня 2020 року, тому процесуальні строки, які були продовжені Законом України № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються 06 серпня 2020 року.
Станом на 28 серпня 2020 року відповідач  ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Клопотань про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу з підстав неможливості вчинення процесуальної дії унаслідок карантинних обмежень в порядку, передбаченому пунктом 3 «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України     № 731-IX від 18 червня 2020 року від ОСОБА_1 не надходило.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 20 806 грн 07 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі. 
Судом встановлено, що 25 травня 2011 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнила і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 000 грн 00 коп., що підтверджується копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.15),  копією паспорта відповідача (а.с.32),  розрахунком заборгованості (а.с.8-14). 
Також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 користувалась отриманими кредитними коштами і здійснювала періодичне погашення кредиту, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. 
Однак погашення відповідачем кредиту відбувалось не в повному обсязі. Останнє погашення кредиту відповідач здійснила 22 липня 2018 року на суму 08 грн 60 коп., після чого оплати не проводились, хоча відповідач використовувала кредитні кошти. Внаслідок цього станом на 18 березня 2019 року у відповідача утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 342 грн 71 коп. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 464 грн 86 коп., що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю факту укладання між сторонами кредитного договору. При цьому суд виходив із того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена для укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують факт укладання кредитного договору. 
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий банком розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом надання кредиту та наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, оскільки таким доказом є виписка по особовому рахунку позичальника, однак вона банком не надана до суду.  
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Вирішуючи спір, суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин.
Так, на підтвердження своїх вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана відповідачем 25 травня 2011 року і містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема, дату її народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер домашнього й мобільного телефону, сімейний стан та інші.
Відомості в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку повністю відповідають наданій банком копії паспорта відповідача.
Також, банк надав розрахунок боргу, який містить детальну інформацію про рух коштів по кредитній картці і підтверджує факт користування позичальником кредитними коштами, в тому числі нерегулярне внесення коштів на погашення кредиту. Із наведеного розрахунку вбачається, що відповідач здійснювала погашення кредиту у розмірі від 100 грн 00 коп. до           5 000 грн 00 коп.
Вказані документи належним чином посвідчені і не спростовані відповідачем. Будь-яких доказів про те, що позивач подав недостовірні документи матеріали справи не містять.
За таких обставин, відхиливши надані позивачем докази, які у їх сукупності є належними, допустимими та достатніми на підтвердження вимог, за відсутності заперечень відповідача проти них, суд дав їм неналежну оцінку та порушив принцип змагальності, передбачений ч.3 ст.2 ЦПК України.
На думку колегії суддів допущене судом порушення норм процесуального права призвело до обмеження прав позивача на справедливий суд, передбачений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства і згідно з ч.1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Отже, наведені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку є належними, допустимими, достовірними та достатніми у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України, і підтверджують факт звернення відповідача до банку, отримання нею кредитних коштів та виникнення між сторонами кредитних правовідносин і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом встановлено, що 25 травня 2011 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнила і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 000 грн 00 коп., що підтверджується копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та   копією паспорта відповідача. 
Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Також судом встановлено, що відповідач користувалася отриманими кредитними коштами і здійснювала періодичне погашення кредиту. Останнє погашення кредиту відповідач здійснила 22 липня 2018 року на суму 08 грн 60 коп., після чого оплати відсутні, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором.
Строк дії картки встановлено до жовтня 2018 року (а.с.76)  
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Оскільки позичальник ОСОБА_1 користувалася отриманими кредитними коштами і не повернула їх в повному обсязі, то суд згідно вимог закону стягує з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту у розмірі у розмірі 7 342 грн 71 коп. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 464 грн 86 коп.
За таких обставин  позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту, є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання у розмірі 6 731 грн 54 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від   100 грн у розмірі 800 грн 00 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп. та штрафу (процентна складова) у розмірі 966 грн 96 коп., з таких підстав. 
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
В матеріалах справи наявна анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої відповідач отримала грошові кошти, і яка не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) та їх визначеного розміру.
За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов й розміру сплати пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних                     АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова),
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом               АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від                     18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Посилання представника позивача на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки вони зроблені лише на підставі наданих банком доказів, а саме: заяви, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витягу з Умов та правил надання банківських послуг, а в даній справі банком надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 25 травня 2011 року  (а.с.16) та підтверджує запропоновані відповідачу умови кредитування, визначає процентну ставку, а також можливість надання пільгового періоду, не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки ця довідка не є належним доказом досягнення згоди між сторонами при укладенні договору щодо умов кредитування, так як відсутні самі умови договору про ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
При цьому, посилання у скарзі на неможливість застосування вказаної постанови Великої Палати з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин ніж в даній справі, то вони недоречні, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини між банком і позичальником за кредитною карткою, як споживачем фінансових послуг, і не пов`язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає скаржник.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цій частині повно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і ухвалив рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги                   АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів і неустойки, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі                 № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.
Це ж стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.
Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).
Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як вже зазначалося, Умовами та правилами надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.
Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про не укладення договору.
Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці Умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції порушив основоположні норми банківського кредитування, є безпідставними, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не заявляло позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, ці вимоги не були предметом судового розгляду та рішення суду по них не ухвалювалось. 
Посилання представника позивача на необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 у справі №666/388 16-ц, суперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.
З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.
Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів Касаційного цивільного суду, а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                № 342/180/17, який і врахований апеляційним судом при вирішенні спору.
Посилання в апеляційній скарзі на виписку про рух коштів по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 17 лютого 2015 року по 18 листопада 2019 року,  а також довідку про видачу ОСОБА_1 кредитних карток за кредитним договором, які додані представником позивача до апеляційної скарги (а.с.69-76), не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказані документи подані представником АТ КБ «ПриватБанк» з порушенням процесуальних строків подання доказів.
Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що надана представником позивача апеляційному суду вказані вище документи не були подані до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» не надала апеляційному суду доказів неможливості подання вказаної виписки про рух коштів по рахунку та довідки про отримання відповідачем кредитних карток до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, а відтак ця виписка про рух коштів по рахунку та довідка про отримання кредитних карток не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України. 
Оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України помилково відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі      7 342 грн 71 коп. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 464 грн                     86 коп., з наведених вище підстав.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
АТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі                 1 921 грн 00 коп., а за подання апеляційної скарги - 2 881 грн 50 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов АТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 725 грн 45 коп.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівнизадовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за простроченим тілом кредиту, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  в частині стягнення заборгованості за тілом кредитута за простроченим тілом кредиту -задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, місцезнаходження за адресою: 01001, місто Київ, вул.Грушевського, буд.1-Д)  заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 342 грн 71 коп. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 464 грн 86 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, місцезнаходження за адресою: 01001, місто Київ, вул.Грушевського, буд.1-Д)  судовий збір у розмірі 2 725 грн 45 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий
 
Судді: