Постанова
Іменем України
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/7020/16-ц
провадження № 61-40379св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Cімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                  Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
представник відповідача - ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської в місті Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2018 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі -                            ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення вимог просило в рахунок  погашення заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 2621/0308/71-040, яку становить тіло кредиту у розмірі 62 134,00 дол. США та проценти за користування кредитом у розмірі 14 892,27 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», зі встановленням початкової вартості предмета іпотеки відповідно до висновку незалежного суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна служба України» у розмірі 658 303,00 грн, але не нижче ніж звичайні ціни на цей вид майна, визначеного на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 із зазначеної квартири без надання іншого житла; відстрочити виконання судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-7 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Позовна заява мотивована тим, що 04 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір                               № 2621/0308/71-040, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 76 900,00 дол. США. Належне виконання позичальником зобов`язань забезпечено іпотечним договором № 2621/0308/71-040-Z-1, укладеним                                04 березня 2008 року між тими ж сторонами, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 38,10 кв. м.
ПАТ «Альфа Банк» набуло права кредитора за вказаними договорами, уклавши 15 червня 2012 року з публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») договір купівлі-продажу прав вимоги, яке, у свою чергу, набуло таке право у ПАТ  «Сведбанк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року. 
ОСОБА_1 неналежно виконує зобов`язання за кредитним договором, має заборгованість за тілом кредиту та процентами, у зв`язку з цим у позивача виникнуло право вимагати дострокове виконання таких зобов`язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 07 березня 2016 року відповідачі отримали вимогу банку про виселення з іпотечної квартири.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2018 року                       у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів нотаріального посвідчення договору, за яким відбулося відступлення                              ПАТ «Сведбанк» права вимоги за іпотечним договором від 04 березня 2008 року                                                                  № 2621/0308/71-040-Z-1, а відтак, позов є необґрунтованим.                         
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2018 року                       залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на запит суду першої інстанції банк не надав оригіналів договорів купівлі-продажу прав вимоги, первинної бухгалтерської документації на підтвердження отримання коштів відповідачем ОСОБА_1 , оригінали кредитного та іпотечного договорів; до суду апеляційної інстанції позивачем надано копію договору про купівлю-продаж прав вимоги від 15 червня 2012 року з додатками до договору, у якому вказується номер договору іпотеки, що відрізняється від номеру іпотечного договору, який укладався 04 березня 2008 року з ОСОБА_1 . Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за недоведеністю, а не за спливом строків позовної давності.                                                                  
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,                                      ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.   
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження; витребувано справу з Дніпровського районного суду міста Києва.
На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від     15 квітня 2020 року «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи» відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради судді України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами і доповненнями) та рішення зборів Касаційного цивільного суду від 02 квітня                 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», було призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи. 
Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Мартєву С. Ю. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди під час розгляду справи належним чином не дослідили докази, зокрема договори купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року, за якими відбулося відступлення прав вимоги за договорами забезпечення (іпотеки), які є нотаріально посвідченими та містяться у матеріалах справи та витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін) від 08 серпня 2012 року щодо відступлення права ПАТ «Дельта Банк» - ПАТ «Альфа Банк»; висновки судів про не надання доказів переходу прав вимоги за договорами іпотеки суперечать встановленим обставинам; не надано оцінку рішенню Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 755/23990/14-ц, яким задоволено позов ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та встановлено набуття банком права вимоги за кредитним договором. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У відзиві, поданому у жовтні 2018 року, ОСОБА_4 в інтересах                       ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ПАТ «Альфа Банк»  залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від                        17 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року - без змін, мотивуючи це тим, що нотаріально засвідчена копія договорів купівлі-продажу прав вимоги не може бути прирівняна до оригіналу таких договорів; матеріали справи не містять рішення Апеляційного суду                          м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 755/23990/14-ц, тому суди не мали можливості досліджувати такий доказ; встановлені цим судовим рішенням обставини могли бути спростовані в загальному порядку неповнолітніми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не брали участі у розгляді зазначеної справи, вказане судове рішення не є безумовно преюдиційним.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 04 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 26210308/71-040, за умовами якого остання отримала на строк до 02 березня 2038 року кредит у розмірі 76 900,00 дол. США  для придбання у ОСОБА_5 квартири  АДРЕСА_1  за договором купівлі-продажу.
Цього ж дня ОСОБА_1 набула право власності на зазначену квартиру та передала її в іпотеку ПАТ «Сведбанк» на підставі укладеного з банком іпотечного договору № 2621/0308/71-040-Z-1.
ПАТ «Сведбанк» 25 травня 2012 року продало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, зокрема, за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 26210308/71-040.
15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ПАТ «Альфа-Банк».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                       № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX).
У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги (далі - ЦПК України 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновками про те, що позов є необґрунтованим у зв`язку з ненаданням доказів на підтвердження відступлення до ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, які  ОСОБА_1 уклала у 2008 році з ПАТ «Сведбанк».
Колегія суддів з таким висновком погодитись не може враховуючи наступне. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 75 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, засвідчують вірність копій документів, виданих підприємствами, установами і організаціями за умови, що ці документи не суперечать законові, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій не заборонено законом.
Нотаріально засвідчена копія має силу оригіналу документу. 
Із справи відомо, що пред`являючи позов, ПАТ «Альфа-Банк» на підтвердження свої вимог надало до суду, копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» (т. 1, а. с. 33 - 47), копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» (т. 1, а. с. 48 - 54), витяг з договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року (реєстр заборгованостей боржників), у якому зазначено кредитний договір від 04 березня 2008 року                                                  № 2621/0308/71-040, позичальник - ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 55).
Згідно даних протоколу судового засідання від 05 червня 2018 року, суд апеляційної інстанції та представник відповідача здійснювали огляд нотаріально посвідчених документів наданих представником позивача, зокрема і нотаріально завіреної копії договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк». 
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, підлягають державній реєстрації та виникають з моменту такої реєстрації. 
На підтвердження факту відступлення права ПАТ «Дельта Банк» - ПАТ «Альфа Банк» надав копію витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін) від 08 серпня 2012 року (т. 1, а. с. 19). 
За таких обставин, суди не надали належної оцінки доказам наявним у матеріалах справи, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку проте, що позивач не надав належних доказів на підтвердження відступлення до ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, які  ОСОБА_1 уклала у 2008 році з ПАТ «Сведбанк».
З огляду на частину четверту статті 82 ЦПК України у цивільному процесі діє правило, за яким обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам ПАТ «Альфа-Банк», який на підтвердження фактів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, надання ОСОБА_1 коштів посилалося, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 755/23990/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким із останньої на користь ПАТ «Альфа-Банк»стягнуто заборгованість за договором кредиту від 04 березня 2008 року № 2621/0308/71-040 у розмірі 756 822,72 грн.
Крім того, висновок суду апеляційної інстанції щодо різних номерів договору іпотеки, встановлений на підставі оглянутих у судовому засіданні додатків до договору про купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року та копії таблиці, які подані позивачем на підтвердження факту відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки (т. 2, а. с. 164 ), не може бути прийнято до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутні копії додатків до вказаного договору. 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, доводи викладені у відзиві на касаційну скаргу проте, що суд апеляційної інстанції був позбавлений права надавати оцінку рішенню Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 755/23990/14-ц у зв`язку з його відсутністю в матеріалах справи є необґрунтованими. 
Разом з тим, доводи касаційної скарги є обґрунтованими та дають підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів. 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись в порядку передбаченому статтею 40 Закону України «Про іпотеку» із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи повинен перевірити дотримання порядку виселення іпотекодавця із житлового приміщення відповідно до умов передбачених договором та статті 40 Закону України «Про іпотеку». 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Відсутність процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи з огляду на статтю 400 ЦПК України 2017 року перешкоджає Верховному Суду здійснити перегляд судового рішення, а тому справу слід передати на розгляд до апеляційного суду.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  	                                       В. М. Сімоненко  	
Судді:	                                       А. А. Калараш	
 	                      С. Ю. Мартєв                         	
 	Є. В. Петров	
 	С. П. Штелик