Постанова
Іменем  України 
 
01 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/10155/16-ц
провадження № 61-21382св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                 
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року у складі судді Кушнір С. І. та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин, розгляд касаційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк»про стягнення коштів.
В обгрунтування позову посилався на те, що у 2011-2013 роках між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договори банківських вкладів та внесено кошти:
-   на суму 96 584,12 доларів США відповідно до договору банківського вкладу № SAMDN25000716342527 (4) від 10 травня 2011 року;
- на суму 30 918,08 Євро відповідно до договору банківського вкладу                    № SAMDN2500073305073 від 22 лютого 2013 року.
Вказував, що 13 березня 2014 року він звернувся до банку з проханням про розірвання вищезазначених договорів та повернення йому вкладених коштів, внаслідок чого договори було розірвано, однак кошти повернуто не було.
Зазначав, що він неодноразово письмово звертався до відповідача з вимогами про повернення вкладів та відсотків за ними, однак відповідач листами № 20.1.0.0.0/7-20140407/441 від 16 квітня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1951 від 19 вересня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1962 від             19 вересня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1956 від 19 вересня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1940 від 19 вересня 2014 року та № 20.1.0.0.0/7-20140918/1915 від 19 вересня 2014 року відповідав відмовою.
Вважав, що відповідачем не виконано договірні зобов`язання із своєчасного і належного повернення банківських вкладів (грошових коштів), сум нарахованих відсотків та порушено норми законодавства України.
Посилаючись на викладене, просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь:
- банківський вклад та проценти за ним в сумі 96 584,12 доларів США, що еквівалентно 2 423 295,57 грн та 30 918,08 Євро, що еквівалентно                              866 942,96 грн;
3% річних в сумі 6 453,94 доларів США, що еквівалентно 161 929,35 грн та                          2 066,01 Євро, що еквівалентно 57 930,92 грн;
пеню в сумі 9 658,40 доларів США, що еквівалентно 242 329,26 грн та 3 091,80 Євро, що еквівалентно 86 694,07 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором № SAMDN2500073305073 банківського вкладу (депозиту) від                      22 лютого 2013 року, а саме суму вкладу в розмірі 28 564,10 Євро та відсотків за договором № SAMDN2500073305073 банківського кладу (депозиту) від                 22 лютого 2013 року в розмірі 2 285,12 Євро, що еквівалентно 865 012,13 грн, 3% річних в розмірі 57 730,71 грн та суму пені в розмірі 80 093,74 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що припинення діяльності відділення банку на окупованій території АР Крим, не є підставою для відмови у поверненні відповідачем банківського вкладу за вимогою позивача, оскільки відділення лише прийняло грошові кошти, однак діяло не у власних інтересах, а в інтересах АТ «КБ «Приватбанк». При цьому, задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN2500073305073 від 22 лютого 2013 року та трьох процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача коштів за договором банківського вкладу № SAMDN25000716342527 (4) від 10 травня 2011 року, суд виходив з їх недоведеності, зазначивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правовідносин між сторонами у справі та доказів про внесення на депозитний рахунок відповідача грошових коштів в сумі 96 584,12 доларів США. Крім цього, суд зазначив, що, оскільки строк позовної давності до основної вимоги не сплинув, наявні підстави для стягнення з банку на користь позивача пені в межах строку позовної давності.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» відсотків за договором № SAMDN2500073305073 від                 22 лютого 2013 року за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором № SAMDN2500073305073 від 22 лютого 2013 року за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року у розмірі 65 Євро 74 цента, що за курсом НБУ станом на день звернення позивача до суду з позовом 02 червня 2016 року становить 1 843,35 грн. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 57 730,71 грн змінено, зменшено суму стягнутих 3% річних з 57 730,71  грн до 57 639,86 грн. 
В решті рішення суду залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN2500073305073 від 22 лютого 2013 року є обґрунтованими та відповідають встановленим обставинам справи. Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача коштів за договором банківського вкладу № SAMDN25000716342527 (4) від 10 травня 2011 року з мотивів їх недоведеності. Апеляційний суд зазначив, що, дійшовши висновку про наявність правових підстав для стягнення 3% річних, суд першої інстанції невірно визначився з періодом їх нарахування, не звернув увагу, що прострочення грошового зобов`язання щодо повернення коштів у повному обсязі почалося з 17 березня 2014 року, а не з 13 березня 2014 року. Вказав, що суд першої інстанції не врахував, що сума відсотків за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року становить 65,74 Євро. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача пені.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У листопаді 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла касаційна скарга на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали цивільної справи та зупинено виконання судового рішення.
 
13 грудня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 22 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір № SAMDN2500073305073 банківського вкладу (депозиту) (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.»). Відсоткова ставка за даним договором становила 8% річних.
На виконання договору, позивач вніс у касу банку 28 564,10 Євро на строк з 22 лютого 2013 року по 22 лютого 2014 року. (12 міс.). Депозитний вклад було внесено на рахунок № НОМЕР_1 .
На виконання умов наведеного договору банківського вкладу позивач вніс на депозитний рахунок відповідача грошові кошти в Євро в сумі, зазначеній у такому договорі, а відповідач зобов`язався виплатити позивачеві суму вкладу та проценти за ним на умовах та у порядку, встановленому договором.
Згідно з пунктом 2 договору нарахування процентів на суму вкладу починається з першого робочого дня після надходження грошей в банк та здійснюється за кожен календарний день. За день, коли вклад повертається вкладникові, проценти не нараховуються.
Пунктом 3 договору передбачено, що після закінчення кожного строку вкладу, який минув з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00 можна отримати нараховані проценти за вкладом.
Пунктом 6 договору встановлено, що якщо після закінчення строку вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, зазначений у розділі «Дані по вкладу» цього договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника в банк. Новий строк вкладу починається із дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.
Пунктом 7 договорів передбачено, що у вкладника і у банка є право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору.
Відповідно до п. 25 договору в разі порушення вкладником або Банком умов договору порушник несе відповідальність, передбачену діючим законодавством України.
Суди встановили, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення йому депозитного вкладу та нарахованих відсотків, однак йому було відмовлено в зв`язку з тим, що рахунки позивачем було відкрито в АР Крим, а банком було призупинено обслуговування клієнтів та подальшу діяльність українських банківських установ та їх відокремлених підрозділів АТ КБ «Приватбанк» на зазначеній території, відповідно до Постанови НБУ «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року             № 260.
Зазначене підтверджується копією заяви про повернення вкладів за договорами про надання банківських послуг від 02 квітня 2014 року; вимоги від 09 вересня 2014 року про повернення вкладу за договором про надання банківських послуг № SAMDN2500073305073 від 22 лютого 2013 року; вимоги від 09 вересня 2014 року про повернення вкладу за договором про надання банківських послуг № SAMDN25000716342527 від 10 травня 2011 року.
У всіх вищевказаних вимогах, позивач просив ПАТ КБ «Приватбанк» повернути вклади (депозити) та сплатити нараховані проценти відповідно до вищезазначених договорів у безготівковій формі, перерахувавши їх на рахунок № НОМЕР_2 у ПАО «Альфа-Банк» (м. Київ, МФО 300346, код ЄДРПОУ 23494714, адреса банку: 01001, вул. Десятинна, 4/6).
На вищезазначені вимоги позивачу були надіслані відповіді № 20.1.0.0.0/7-20140407/441 від 16 квітня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1951 від 19 вересня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1962 від 19 вересня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1956 від 19 вересня 2014 року, № 20.1.0.0.0./7-20140918/1940 від 19 вересня 2014 року та № 20.1.0.0.0/7-20140918/1915 від 19 вересня 2014 року, у яких банк відмовляє у поверненні вкладу.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
 
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. 
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми договору банківського вкладу та визначають наслідки недодержання письмової форми такого договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
 
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
 
Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.
 
Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення,  пункту 2.9  глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
 
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від яких не вбачав підстав для відступу Верховний Суд у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 757/52212/18-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 та від 18 березня 2020 року у справі № 757/56287/18-ц.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц(провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач довів внесення грошових коштів до каси банку та існування між ним і відповідачем договірних правовідносин. 
Зокрема, на підтвердження укладання договору банківського вкладу                                             № SAMDN2500073305073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 року позивачем було надано оригінал платіжного доручення                                 № 2464133790 від 22 лютого 2013 року, який був оглянутий судом першої інстанції, згідно якого ОСОБА_1 було внесено на депозитний рахунок                                      № НОМЕР_1 суму у розмірі 28 564,10 Євро. 
Тобто факт укладення зазначеного договору банківського вкладу позивачем є доведеним. 
Отже, встановивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу № SAMDN2500073305073 від 22 лютого 2013 року, звернення позивача про повернення належних йому коштів, а також відсутність доказів виконання відповідачем цього зобов`язання, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що за вказаним договором банківського вкладу, укладеним між сторонами, виникло зобов`язання щодо повернення коштів, яке відповідач не виконав. 
Стороною договору банківського вкладу із позивачем було саме АТ КБ «Приватбанк», а не його філія, і саме воно брало на себе зобов`язання з виконання договору, а тому припинення діяльності філії АТ КБ «Приватбанк» на окупованій території АР Крим не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивачу за його вимогою та припинення зобов`язання банку з повернення коштів.
Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу                                           № SAMDN2500073305073 від 22 лютого 2013 року та внесення позивачем коштів підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за договором банківського вкладу (суми депозиту) позивачу на його вимогу не виплачені, суди дійшли правильного висновку про їх стягнення у примусовому порядку.
При цьому суд апеляційної інстанції правильно розрахував проценти за вкладом та 3% річних.
Колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про  наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені в межах річного строку позовної давності.
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українивиходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції (в незміненій частині) та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019, зміненого постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року,                         у незміненій частині, та постанову Київського апеляційного суду                                         від 12 листопада 2019 рокузалишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва                        від 29 липня 2019, зміненого постановою Київського апеляційного суду                       від 12 листопада 2019 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           Є. В. Коротенко
 
С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев