Ухвала
 
13 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 334/7136/17
провадження № 61-7358св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року у складі судді Турбіної Т. Ф. та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Кухаря С. В., Крилової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі - 
ПАТ «ПУМБ») про визнання заборгованості недійсною.
 
Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 5873662, відповідно до якого позивач отримав кредит у сумі 
200 000,00 доларів США, а також договір іпотеки № 5874645, відповідно до якого позивач передав в іпотеку нежиле приміщення № 1 на першому поверсі під літ. А-2 , будівлі літ. Б, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У зв`язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л. В. вчинено виконавчий напис від 22 липня 2010 року № 1204 та звернуто стягнення на зазначене вище нерухоме майно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 233 384,95 доларів США та 298 705,00 грн.
 
На підставі виконавчого напису відкрито виконавче провадження, у рамках якого вчинялися виконавчі дії. У зв`язку з тим, що вказане вище нерухоме майно не реалізоване з електронних торгів, банк виявив бажання залишити майно за собою як задоволення своїх вимог. На підставі акта передачі майна від 09 жовтня 
2017 року № 49824564 приватним нотаріусом видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів.
 
Оскільки задоволення вимог банку відбулося у позасудовий спосіб, який обрав сам банк, то відповідно до частини шостої статті 36 Закону України «Про іпотеку», після позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
 
Між тим, на час подання позову виконавче провадження на підставі виконавчого напису відкрите, у державному реєстрі наявне обтяження на вищезазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки № 5874645, тобто стягувач у порушення вимог статті 36 Закону України «Про іпотеку» після позасудового врегулювання висуває до боржника матеріальні вимоги.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати стягнення заборгованості за кредитним договором № 5873662, що є різницею між сумою, зазначеною у виконавчому написі, та сумою оцінки майна (предмета іпотеки), за якої воно було передано до іпотекодержателя, недійсною.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у цьому випадку відбулася не в порядку, встановленому 
статтею 37 Закону України «Про іпотеку», положення частини шостої статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка регулює позасудовий порядок звернення стягнення на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження в іпотечному договорі, до зазначеного способу звернення стягнення не застосовується.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно тлумачать норми закону, адже частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» не конкретизує, який саме спосіб захисту має бути застосований за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідним застереженням в іпотечному договорі, оскільки до позасудового способу захисту відноситься крім інших й виконавчий напис. Так, під час виконання виконавчого напису, банк вирішив залишити за собою іпотечне майно, тобто прийняв у власність предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, про що видано відповідне свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, а отже, позасудове врегулювання спору завершено, внаслідок чого, відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
 
У серпні 2019 року ПАТ «ПУМБ» подало до суду відзив на касаційну скаргу 
ОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 лютого 2020 року передано на розгляд Великої Палати справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Галіот», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ренталс», ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію 
АТ «Імексбанк» на рішення Господарського суду Одеської області від 04 липня 
2019 року і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду 
від 28 жовтня 2019 року.
 
Ухвала обґрунтована необхідністю відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 643/18466/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16?ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 щодо застосування при вирішенні спорів, які виникли на підставі кредитних правовідносин, частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».
 
Зокрема, у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що згідно зі змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Враховуючи, що іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про припинення договору поруки, який позивач уклав з банком, як додаткове забезпечення зобов`язань за кредитним договором.
 
У постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 643/18466/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 та від 17 квітня 2019 року у справі 
№ 204/7148/16?ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів про стягнення кредитної заборгованості (позики) з тих підстав, що позивачі у позасудовому порядку звернули стягнення на предмет іпотеки, тоді як статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.
 
У свою чергу колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки або застави шляхом визнання за кредитором права власності на нього, кредитор не втрачає права вимоги до боржника щодо одержання задоволення порушеного основного зобов`язання за рахунок іншого виду забезпечення.
 
Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.
 
За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
 
Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3146/17.

Керуючись статтями 252, 253, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 334/7136/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» про визнання заборгованості недійсною, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3146/17.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                   О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик