Справа № 149/3131/19                                                                
Провадження № 22-ц/801/1284/2020
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник  І. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2020 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів: Міхасішина І.В., Матківської М.В.,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 березня 2020 року, ухвалене суддею Олійником І.В., повний текст якого складено 20 березня 2020 року, 
в справі №149/3131/19
за позовом ОСОБА_2 (позивач) 
до ОСОБА_1 (відповідач)
про відшкодування шкоди, - 
встановив:
ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, обґрунтовуючи вимоги тим, що 18.10.2019 о 15:00 год відповідач залишив без нагляду коня, в результаті чого останній злякався та здійснив зіткнення з належним їй автомобілем Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , пошкодивши його. 
За даним фактом 05.12.2019 постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. 
Згідно висновку експерта № 194Е-10/19 від 08.11.2019 вартість майнової шкоди, завданої ДТП становить 15294,01 грн, яку позивач просила стягнути з відповідача, а також 5000 грн моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Окрім того позивач просила стягнути судові витрати в розмірі 5168,40 грн, які складаються із: судового збору 768,40 грн; витрат на експертизу 1800 грн; витрат на доставку автомобіля до експерта 600 грн; витрат на правову допомогу 2000 грн.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 березня 2020 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 15294 (п`ятнадцять тисяч двісті дев`яносто чотири) грн, моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5168,40 грн судових витрат.
Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що експертне дослідження було проведено приватним експертом, який не попереджався про кримінальну відповідальність, а тому такий висновок викликає сумніви щодо достовірності даних. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що доводи апелянта є безпідставними, рішення суду прийнято відповідно до вимог закону, а тому підлягає залишенню без змін.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, що виникають з трудових відносин – пункт 2 частини 1 статті 274 ЦПК України.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Саме в порядку письмового провадження вирішила розглядати дану справу колегія суддів в ухвалі від 09 липня 2020 року.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №069434 від 18.10.2019 зафіксовано, що 18.10.2019 о 15:00 год по вул. Шевченка в с. Сміла Хмільницького району ОСОБА_1 залишив без нагляду тварину (коня), в результаті чого остання злякалася та здійснила зіткнення з автомобілем НОNDА АССОRD, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був припаркований поблизу буд. № 2 по вул. Шевченка, с. Сміла Хмільницького району. При зіткненні транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 7.7. «в», 7.8 ПДР України.
Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05.12.2019 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за порушення п. 7.7 «в» ПДР України та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Зазначеною постановою суду було встановлено вину ОСОБА_1 у порушенні п. 7.7 «в» ПДР України. Разом з тим, суд закрив провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 127 КпАП України, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Відповідно до матеріалів справи № 149/2777/19 постанова суду не оскаржувалася та набрала законної сили.
За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої , у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна , у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди, а позивачі повинні доводити лише наявність шкоди та її розмір.
Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.
Таким законом є, зокрема Закон України «Про захист тварин від жорсткого поводження» (далі – Закон) у статті 9 якого визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину зобов`язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб.
Згідно із частиною четвертою статті 12 Закону шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 281/618/15-ц.
Отже вказаними нормами законодавства передбачено, особа, яка утримує тварину повинна відшкодовувати в повному обсязі завдану її твариною шкоду іншій особі або її майну.
Встановивши, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, який не забезпечив належний контроль (догляд) за робочою худобою, що призвело до пошкодження автомобіля позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відшкодування майнової та моральної шкоди із відповідача.
Доводи апеляційної скарги щодо достовірності висновку експертного дослідження, проведеного Приватним підприємством ЕНДЦ «Експертиза» є безпідставними.
За положенням ч. 3 статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Суд призначає експертизу у справі за умови, що стороною не надавався відповідний висновок із відповідних питань.
Відповідно до ст. 103 ЦП України, суд призначає експертизу за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Після дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції висновку експертного дослідження за результатами проведення автотоварознавчої експертизи № 194Е-10/19 від 08.11.2019 відповідач не заявляв клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи, а також не надав доказів на спростування висновку експертизи.
Більше того, відповідач повідомлявся про дату та місце проведення товарознавчої експертизи, що підтверджується повідомленням та розпискою про його отримання, що додані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що судове рішення ухвалено у судовому засіданні без його участі, оскільки матеріалами справи підтверджено про належне повідомлення відповідача щодо розгляд справи 19 березня 2020 року, а докази щодо поважності неявки в судове засідання на вказану дату відсутні.
Таким чином, колегія суддів вважає суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення – без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                        І.М. Стадник 
       
Судді                                                        І.В.Міхасішин                                        
                                                               М.В.Матківська