ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року	Львів	Справа № 2а-8068/12/1370 пров. № 857/10761/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Гавгун С.Р., 
представників позивача Хробак Г.В., Бойчук Я.П., 
представника відповідача Іванського В.І, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2013 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Львіввугілля» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Шинкар Т.І., 
час ухвалення рішення – 09:56:10, 
місце ухвалення рішення – місто Львів,
дата складання повного тексту рішення – 02.02.2013 року, 

ВСТАНОВИВ:

ДП «Львіввугілля» звернулося до суду з адміністративними позовами до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби (правонаступником якої є Офіс великих платників податків Державної податкової служби), яким просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.04.2012 року № 0000470802/209, № 0000430802/207 і № 0000490802/208. 
Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2012 року та від 06.11.2012 року дані позовні заяви були об`єднані в одне провадження. 
Відповідно до заяви від 26.11.2012 року ДП «Львіввугілля» уточнило позовні вимоги та просило визнати протиправними та скасувати оскаржені податкові повідомлення-рішення від 26.04.2012 року частково, а саме: № 0000490802/208 в частині грошового зобов`язання в сумі 19783309,00 грн.; № 0000470802/209 в частині 6395229,00 грн. основного платежу і 1598807,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій (штрафів); № 0000430802/207 в частині 793770,00 грн. основного платежу і 166288,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій (штрафів). 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2013 року у задоволенні позову ДП «Львіввугілля» було відмовлено. 
Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач. Вважає, що вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, зокрема, що висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються первинними документами, якими підтверджено, що підприємство правомірно направило вартість використаних запчастин та матеріалів (запасів) на гірничо-підготовчі роботи та такі не збільшують вартість основних запасів, а безпосередньо пов`язані з виробництвом. Також апелянт вважає, що ним правомірно включено витрати по відновленню ВП «Шахта Межирічанська» після пожежі до складу загальновиробничих витрат, оскільки в цей період шахта реалізовувала готову вугільну продукцію, що відображено у звітах про собівартість готової вугільної продукції. Також ним правомірно списано основні засоби по ВП «Шахта «Лісова» в січні 2011 року та на такі операції не нараховуються податкові зобов`язання; по ВП «Шахта «Степова» підприємством проводився відпуск вугілля пенсіонерам та іншим категоріям працівників з паливного складу ВП «Управління «Західвуглепостач» і такі послуги не оподатковуються податком на додану вартість, оскільки такі послуги є внутрішньогосподарськими та надані в межах однієї юридичної особи. Крім того, правомірно включено до податкової звітності суми на підставі договорів поставки вугілля між ВП «Управління «Західвуглепостач» та ПП «Версант», ПП «Захід-Торг», ПП «Велес-ЛВ», ТзОВ «Маст-Опт», а також правомірно включено до складу валових витрат та податкового кредиту суми витрат з придбання товарів від ПП «МКМ-Сервіс», ПП «Велес-ЛВ», ПП «Колон-Сервіс», ПП «Версант», ПП «Маст-Опт», ПП «Децимус», ТзОВ «Західпромінвест», ТзОВ «Нью стар», ТзОВ «Стар Лайтс», ТзОВ «КФ «Продінвест», ТзОВ «Економікторг», ПП «Західпромторг», ПП ОСОБА_1 , ПП «Діваліс», оскільки господарські відносини з цими контрагентами у періодах, що перевірялись, документально підтверджені та мали реальний характер. 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 року апеляційну скаргу ДП «Львівугілля» було задоволено: постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2013 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ДП «Львівугілля» задоволено повністю. 
Постановою Верховного Суду від 19.09.2019 року задоволено частково касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління ДФС: постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та додаткових письмових пояснень сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Як встановив суд, працівники Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби провели документальну позапланову виїзну перевірку ДП «Львівугілля» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 року до 30.09.2011 року, за результатами якої складено акт 30.03.2012 року № 57/22-1006/32323256. В акті перевірки контролюючий орган стверджує про порушення позивачем: п. п. 1.23, 1.31 ст. 1, пп. пп. 4.1.1, 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. пп. 5.3.2, 5.3.9 п. 5.3, пп. 5.4.9 п. 5.4, пп. 5.6.1 п. 5.6, п. 5.9 ст. 5, пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року № 334/94-ВР (далі – Закон № 334/94-ВР), та пп. пп. 14.1.13, 14.1.202 п. 14.1 ст. 14, п. п. 135.1, 135.2, пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, п. п. 137.1, 137.4 ст. 137, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4, пп. пп. 138.8.1, 138.8.5 п. 138.8, п. 138.9 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 143.1. ст. 143 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за період 01.04.2010 року до 30.09.2011 року на суму 6741532,00 грн.; п. 1.4 ст. 1, пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. п. 4.1, 4.2 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР (далі – Закон № 168/97-ВР), пп. пп. 14.1.13, 14.1.202 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.1, 201.14, 201.15 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду на суму 990050,00 грн. 
На підставі зазначеного акту перевірки Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби винесла податкові повідомлення-рішення від 26.04.2012 року: № 0000490802/208, яким ДП «Львівугілля» зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 24368625,00 грн.; № 0000470802/209, яким ДП «Львівугілля» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 6741532,00 грн. за основним платежем та 1685383,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № 0000430802/207, яким ДП «Львівугілля» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 990050,00 грн. за основним платежем та 211911,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). 
Питання адміністрування податку на додану вартість до 01.01.2011 року регулювались Законом № 168/97-ВР, питання адміністрування податку на прибуток підприємств – Законом 334/94-ВР, а з 01.01.2011 року – Податковим кодексом України (з врахуванням окремих положень Закону 168/97-ВР). 
Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу – це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.
Згідно з пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не включаються до складу валових витрат витрати на придбання, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та витрати, пов`язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням нематеріальних активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та підпунктом 7.9.4 цього Закону. 
Пунктом 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону № 334/94-ВР визначено, що під терміном «основні фонди» слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом.
Також згідно з «Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 року № 902, основні – це матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік). 
Колегія суддів вважає, що оскільки спірні матеріальні цінності (арки, рейки, труби, рештаки, ланцюги) використовуються у процесі видобутку вугілля та відповідно до наказів по відокремленим підрозділам не використовуються більше 365 днів, то вони не можуть бути визнані об`єктом основних фондів та оподатковуватись згідно з приписами ст. 8 Закону № 334/94-ВР, отже, є витратами у розумінні п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону, як сплачені (нараховані) у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, а тому дія пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 даного Закону не поширюється на порядок податкового обліку витрат на оплату таких робіт (послуг). 
Також ДП «Львівугілля», керуючись нормами «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року № 291 (Інструкція № 291), щоб відкласти відображення витрат до моменту отримання доходів, мало право відобразити їх на рахунку 39 у складі витрат майбутніх періодів. Даний рахунок призначено для узагальнення інформації щодо здійснених витрат у звітному періоді, які підлягають віднесенню на витрати в майбутніх звітних періодах. До витрат, облік яких ведеться на рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів», належать витрати, пов`язані з підготовчими до виробництва роботами в сезонних галузях промисловості; з освоєнням нових виробництв та агрегатів; сплачені авансом орендні платежі; оплата страхового поліса; передплата на газети, журнали, періодичні та довідкові видання тощо.
Відповідно до п. 21 «Правил застосування Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», затверджених постановою Верховної Ради України від 27.06.1995 року, до матеріальних витрат належать в тому числі витрати, пов`язані з підготовкою та освоєнням виробництва продукції, та, зокрема, витрати на підготовчі роботи у видобувних галузях: проходження підготовчих гірничих виробок, дорозвідування родовищ, очищення території зони відкритих гірничих робіт тощо. 
Також перевіркою ВП «Шахта Межирічанська» ДП «Львіввугілля» встановлено, що 21.12.2010 року на цій шахті сталася аварія (пожежа). Видобуток вугілля відновився 19.09.2011 року. Внаслідок цього видобуток вугілля на ВП «Шахта Межирічанська» фактично припинився (згідно із звітами плати за надра за 8 місяців 2011 року задекларовано видобуток в кількості 0 тон), відбулися лише ремонтні роботи щодо відновлення роботи ствола шахти. 
Відповідно до пп. 14.1.37 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність гірничодобувного підприємства з видобування корисних копалин для цілей розділу XI цього Кодексу – це діяльність гірничодобувного підприємства, яка охоплює процеси добування та первинної переробки корисних копалин. 
В період з 01.04.2011 року до 30.09.2011 року на шахті «Межирічанська» було зупинено видобуток вугілля в зв`язку з аварією, але відокремленим підрозділом в той час реалізовувалось вугілля, яке зберігалось на складах, і було видобуте шахтою до моменту аварії. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що всі витрати, пов`язані з реалізацією даного вугілля відповідно до норм ст. 138 Податкового кодексу України, було правомірно включено позивачем до загальновиробничих витрат, зокрема: витрати на оплату праці 5471183,00 грн.; внески на соціальні заходи 1618350,00 грн.; витрати на опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення та інші послуги з утримання виробничих приміщень (водопостачання, водовідведення та освітлення) 3110539,00 грн.; витрати на охорону праці, техніку безпеки (спецодяг) 50340,00 грн.; витрати на обслуговування виробничого процесу 2594807,00 грн. 
Відповідно до п. 189.9 ст. 189 Податкового кодексу України у разі якщо основні виробничі або невиробничі фонди ліквідуються за самостійним рішенням платника податку чи безоплатно передаються особі, не зареєстрованій як платник податку, а також у разі переведення необоротних активів до складу невиробничих фондів, така ліквідація, безоплатна передача чи переведення розглядаються для цілей оподаткування як постачання таких основних виробничих фондів або невиробничих фондів за звичайними цінами, що діють на момент такої поставки.
Норма цього пункту не поширюється на випадки, коли основні виробничі або невиробничі фонди ліквідуються у зв`язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення необоротних активів, або коли платник податку подає органу державної податкової служби відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення необоротних активів у інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням.
ДП «Львіввугілля» долучено всі документи, які свідчать про неможливість експлуатації даних секцій в майбутньому відповідно до норм «Положення про технічну раду Підприємства», протоколу засідання технічної ради, акту про пошкодження, руйнування основних засобів (секцій в кількості 61 штука), наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України як основного розпорядника майна про дозвіл на списання даних основних засобів та згоди податкового органу. 
Отже, помилковими є висновки відповідача про те, що списання позивачем товарно-матеріальних цінностей з бухгалтерських рахунків 201, 206, 207, 203 і 208 мають йти на збільшення балансової вартості об`єкта основних фондів або на поліпшення основних фондів в межах ліміту. 
Також слід зазначити, що ДП «Львіввугілля» є підприємством, яке здійснює специфічний вид діяльності, тому господарська діяльність даного Підприємства регулюється спеціальними актами. На підставі саме даних актів позивачем було складено пакет документів, який був погоджений вищестоящим органом та податковим органом.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає помилковим висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог п. 188.1 ст. 188 та п. 189.9 ст. 189 Податкового кодексу України. Відповідно, дії ВП «Шахта «Лісова» є правомірними та відповідають нормам чинного законодавства.
Також перевіркою встановлено, що ВП «Шахта Степова» здійснювало нарахування податкового зобов`язання по податку на додану вартість в періоді з 01.04.2010 року до 30.09.2011 року на безоплатне надане вугілля пенсіонерам та іншим категоріям працівників, передбаченим чинним законодавством, не нараховуючи податок на додану вартість на супутні послуги по безоплатному наданню вугілля, отримані від ВП «Управління «Західвуглепостач» на загальну суму 64422,00 грн. 
Судом встановлено, що ДП «Львіввугілля» проводить відпуск вугілля пенсіонерам та іншим категоріям працівників, передбаченим чинним законодавством, з паливного складу ВП «Управління «Західвулепостач», не забезпечуючи доставку вугілля до місця проживання пенсіонерів та інших категорій працівників. Вартість послуг, що відшкодовують шахти ВП «Управлінню «Західвуглепостач» - це послуги по доставці вугілля на паливний склад, тобто дані послуги являються внутрішньогосподарськими, які обліковуються відповідно до наказу ДП «Львіввугілля» від 31.03.2008 року № 86 «Про організацію бухгалтерського обліку та облікову політику» і не оподатковуються ПДВ, так як надані в межах однієї юридичної особи. Позивач надав калькуляції послуг з доставки вугілля, з яких встановлено, що до даних послуг не входить відвантаження та навантаження вугілля. 
Аналогічні висновки щодо наведених вище доводів контролюючого органу, які стали підставою для визначення ДП «Львіввугілля» грошових зобов`язань оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями (у відповідній частині), висловлені у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року, якою справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
А відповідно до ч. 5 ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи. 
Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що є протиправними та підлягають скасуванню оскаржені податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові в частині визначення ДП «Львіввугілля» грошових зобов`язань в частині описаних вище порушень (за твердженням контролюючого органу), а саме: податкове повідомлення-рішення № 0000430802/207 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 76563,00 грн. за основним платежем та 12454,00 грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № 0000490802/208 в частині зменшення позивачу суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 18090573,00 грн.; податкове повідомлення-рішення № 0000470802/209 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 5255514,00 грн. за основним платежем та 1313878,00 грн. за штрафними санкціями. 
Щодо реальності господарських операцій ДП «Львіввугілля» з ПП «МКМ-Сервіс», ПП «Велес-ЛВ», ПП «Колон-Сервіс», ПП «Версант», ПП «Маст-Опт», ПП «Децимус», ТзОВ «Західпромінвест», ТзОВ «Нью стар», ТзОВ «Стар Лайтс», ТзОВ «КФ «Продінвест», ТзОВ «Економікторг», ПП «Західпромторг», ПП Степчук, ПП «Діваліс», колегія суддів зазначає таке. 
В розумінні пункту 1.32 ст. 1 Закону № 168/97-ВР та пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 168/97-ВР валові витрати виробництва та обігу – це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.
Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 цієї статті до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.
Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 цієї статті не належать до складу валових витрат будь-які витрати, непідтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення та зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Аналогічно, відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати – це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). 
Відповідно до п. 138.2 ст. 138 цього Кодексу витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу. 
Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 цього Кодексу не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Податковий кредит відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону № 334/94-ВР та п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.
Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 334/94-ВР податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу).
Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 334/94-ВР та п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій: а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); б) дата отримання податкової накладної.
Відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону № 334/94-ВР та п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, Ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об`єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.
Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (пп. 7.23 п. 7.2 ст. 7 Закону№ 334/94-ВР та п. 201.6 ст. 201 Податкового Кодексу України).
Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. 
Відповідно до п. 185.1 ст. 185 даного Кодексу об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу. 
Згідно з п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.
Відповідно до п. п. 198.2, 198.3 ст. 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, в тому числі, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
А відповідно до п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. 
Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України  для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 
На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що формування суб`єктом господарювання податкового кредиту та валових витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов`язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних). 
При цьому, якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Проте зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та валових витрат.
На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що для формування суб`єктом господарювання податкового кредиту та витрат необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (робіт, послуг). При цьому, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту, а необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару (робіт, послуг) мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків. 
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена, зокрема, ст. ст. 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704.
Відповідно до змісту вказаних норм для надання первинним документам юридичної сили і доказовості вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства. Понесені витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей повинні оформлятися відповідними документами, які б підтверджували фактичне отримання товарів (робіт, послуг). Крім того, наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до вимог податкового законодавства є необхідними для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема, виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною і достатньою підставою для включення цих витрат до податкового кредиту. 
При цьому, розумні економічні причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок визначення валових витрат та податкового кредиту. Намір одержати доход лише в зазначений спосіб, без здійснення реальної господарської діяльності, не можна розглядати як самостійну ділову мету.
Також згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній, зокрема, у постанові від 24.05.2016 року у справі № 21-5332а15, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку. 
Таку правову позицію підтримує також і Верховний Суд, зокрема, відповідні висновки містяться у постанові від 06.05.2020 року у справі № 640/4687/19. 
У спірних правовідносинах контролюючий орган стверджує, зокрема, про відсутність у деяких контрагентів позивача трудових ресурсів, виробничих потужностей, основних фондів, транспортних засобів тощо для здійснення будь-якого виду діяльності, відсутність контрагентів за юридичною адресою та неподання ними податкової звітності, а також, що деякі контрагенти зареєстровані на осіб, які реально не мали відношення до здійснення діяльності або її не здійснювали. 
В цьому контексті колегія суддів зазначає таке. 
Як встановив суд першої інстанції з матеріалів справи, зокрема, договорів та специфікацій до них, ВП Управління «Західвуглепостач» укладало договори поставки вугілля з ПП «Версант», ПП «Захід-торг», ПП «Велес-ЛВ» і ТзОВ «Маст-Опт» та включило до валових доходів 355649,00 грн. На підтвердження факту відвантаження вугілля цим контрагентам позивач надав протоколи узгодження цін, податкові накладні тощо. 
Проте, як встановлено перевіркою та обґрунтовано враховано судом першої інстанції, засновник, директор та головний бухгалтер ПП «Версант» - одна особа ОСОБА_2 , статутний фонд підприємства 100,00 грн., з серпня 2010 року підприємство не звітує до контролюючих органів, свідоцтво платника податку на додану вартість анульоване 25.02.2011 року. Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкові накладні по поставках за березень 2011 року виписані неповноважною особою. 
Щодо взаємовідносин з контрагентами ПП «Захід-торг» суд першої інстанції підставно врахував, що позивачем не надано документів, які стосуються факту транспортування. 
Щодо ПП «Велес-ЛВ» судом підставно враховано, що дане підприємство не знаходиться за юридичною та фактичною адресами. 
Щодо ТзОВ «Маст-Опт» враховано, що це підприємство не мало власних офісних, виробничих приміщень, земельних ділянок, транспортних засобів тощо. 
Також колегія суддів враховує, що вироком Сихівського районного суду м. Львова від 29.07.2013 року у справі № 1319/5120/2012, який набрав законної сили, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, та ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України. Вироком встановлено, що вказані особи разом із невстановленими слідством особами, в період з січня 2010 по січень 2012 року з метою прикриття незаконної діяльності зареєстрували (як на себе так і на спеціально підібраних осіб) та використали ряд фіктивних підприємств, серед яких, зокрема, ПП «Велес ЛВ» та ПП «Захід Торг».
У постанові Верховного Суду України від 22.11.2016 у справі № 826/11397/14 викладено правовий висновок, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. При розгляді конкретної справи суди такі доводи органу влади мають перевіряти та оцінювати. 
При цьому, факт фіктивності господарської діяльності обов`язково повинен враховуватись судом, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення, зокрема, відображених у них сум податку на додану вартість до податкового кредиту є безпідставними. 
Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.09.2019 року у справі № 810/3551/18. 
Також в акті перевірки зазначено про завищення ДП «Львіввугілля» задекларованих витрат у Деклараціях з податку на прибуток підприємства по відокремлених підрозділах, до складу валових витрат зайво включено суму витрат з придбання товарів, факт отримання яких не доведено, а саме від ПП «МКМ - Сервіс», ТзОВ «СТАР ЛАЙТС», ТзОВ «КФ «Продінвест», ТзОВ «Економікторг», ПП «Колон - Сервіс», ПП «Версант», ПП «Західпромторг», ПП Степчук, ТОВ «Західпромінвест», ПП «Діваліс», ПП « Велес-ЛВ», ПП «Версант», ПП «Маст-Опт», ПП «Децимус», ТОВ «Західпромінвест» і ТОВ «Нью стар», а також про заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту по взаємовідносинах із цими контрагентами. 
Як встановив суд, по взаємовідносинах з ПП «МКМ-Сервіс» позивачем не надано документи, які підтверджували б факт здійснених витрат на перевезення товарно-матеріальних цінностей, а саме товарно-транспортні накладні, дорожні листи, документи на відрядження працівників для отримання товару, документи про оплату послуг на транспортування товару, не надано сертифікати якості та відповідності. 
По взаємовідносинах з ПП «Західпромторг» не надано документів, які б посвідчували якість товарів та їх походження, тобто сертифікати якості та відповідності, інформацію про транспортний засіб, місце завантаження та місце розвантаження товару. 
У ПП «Маст-Опт» та з ПП «Децимус» відсутні трудові ресурси, виробничі потужності, транспортні засоби для здійснення будь-якого виду діяльності, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов`язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, не мають реального товарного характеру. Крім того, згідно з поясненнями бухгалтера, ВП «Шахта «Зарічна» не укладало договір на придбання підшипників з ПП «Децимус».
По взаємовідносинах з ТзОВ «Західпромінвест» надані для перевірки документи, зокрема, товарно-транспорті накладні, не містять інформації про автомобілі, якими здійснювалося перевезення та прізвища водіїв, що здійснювали перевезення.
По взаємовідносинах з ПП ОСОБА_1 не надано товарно-транспортних накладних на перевезення товарно-матеріальних цінностей. 
По взаємовідносинах з ПП «Версант» не надано сертифікатів якості, відповідності на придбані товари, товарно-транспортних накладних чи інших документів, які підтверджують транспортування товару на склади. 
По взаємовідносинах з ПП «Захід-торг» і ТОВ «Нью стар» поставки не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської діяльності. 
По взаємовідносинах з ПП «Діваліс» встановлено, що в цього підприємства відсутні основні засоби, зокрема, підприємство не володіє власними офісними та складськими приміщеннями, транспортними засобами, землями та спорудами. 
По взаємовідносинах з ТзОВ «Економікторг» встановлено, що постановою Господарського суду Донецької області від 21.06.2010 року у справі № 45/125б дане підприємство визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. До перевірки не представлено документів, які підтверджували б фактичне здійснення господарських операцій цього підприємства, а саме підтверджуючих документів на транспортування товарів, сертифікатів якості та відповідності, актів приймання-передачі товару, дорожніх листів, документів на відрядження працівників, документів про оплату послуг на транспортування товарів. 
По взаємовідносинах з ТзОВ «Стар Лайтс» до перевірки не представлено документів, які підтверджували б фактичне здійснення господарських операцій позивача з ТзОВ «Стар Лайтс», а саме, підтверджуючих документів на транспортування товарів, сертифікатів якості та відповідності, актів приймання-передачі товару, дорожніх листів, документів на відрядження працівників та про оплату послуг на транспортування товарів. Також основним видом діяльності цього підприємства є рекламна діяльність. 
По взаємовідносинах з ТзОВ «КФ Продінвест» встановлено, що у вказаного підприємства відсутні основні фонди та виробничі потужності, трудові ресурси, транспортні засоби, що вказує на неможливість фактичного здійснення господарської діяльності підприємства. Не надано підтверджуючі документи на транспортування товарів. 
По взаємовідносинах з ПП «Колон-Сервіс» встановлено відсутність технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів і транспортних засобів, що свідчить про неможливість самостійно здійснювати фінансово-господарську діяльність. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність ДП «Львіввугілля» належними, достовірними та достатніми доказами у спірних випадках фактів реального здійснення господарських операцій як певної дії або події у визначенні ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в основі якої має бути дійсний рух певного активу, в зв`язку з чим позивач здійснив документальне оформлення господарських операцій із вказаними вище контрагентами всупереч вимогам цього Закону. Водночас, перерахування позивачем коштів цим контрагентам за відсутності реального постачання товарів не може зменшувати фінансовий результат до оподаткування. 
Також суд першої інстанції правильно врахував ту обставину, що ДП «Львіввугілля», в тому числі його відокремлені підрозділи, протягом певного часу придбавали товари у осіб, які систематично не сплачували податки, діяльність яких мала ознаки фіктивного підприємництва, які за юридичною адресою не знаходилися, не звітували про свою діяльність або подавали податкові декларації про відсутність такої, а також, що позивач та продавці працювали в одному сегменті ринку, в якому існують налагоджені стабільні зв`язки й учасники якого обізнані стосовно один одного. 
Крім того, колегія суддів вважає такі висновки правильними з огляду на те, що первинні документи від імені окремих контрагентів позивача підписані особами, які заперечують свою фактичну участь в діяльності вказаних суб`єктів господарювання та підписанні будь-яких первинних документів, що встановлено зазначеним вище вироком суду, отже, такі документи не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами, та як наслідок не можуть визнаватися такими, що посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг. Відповідно, є безпідставним формування даного податкового обліку на підставі таких не належно оформлених первинних документів. 
Також колегія суддів зазначає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з контрагентами, які не могли поставити товар позивачу, зважаючи на неможливість фактичного здійснення контрагентами зазначених операцій з врахуванням місця, часу, обсягів матеріального ресурсу, економічно необхідного для виробництва товару, відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності в силу відсутності відповідного персоналу, виробничих активів. 
Крім того, слід зазначити, що позивачем також не було надано і будь-яких доказів, які б свідчили про виявлену ним належну обачність й обережність при виборі постачальника послуг, враховуючи відсутність в останнього достатніх трудових та матеріальних ресурсів (основних фондів) для проведення відповідної господарської діяльності, що в сукупності з встановленими обставинами справи та з урахуванням характеру спірних правовідносин, які склались у цій справі, також свідчить про обґрунтованість тверджень контролюючого органу про безпідставність формування податкового обліку позивача за господарськими операціями з вказаними контрагентами. 
Також позивачем не надано відповідних первинних документів як підставу для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти здійснення таких операцій, за якими можливо б прослідити обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистого підпису або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, факт передачі товару, його транспортування, зберігання, оприбуткування та подальше використання у власній господарській діяльності.
Колегія суддів також зазначає, що посилання позивача на ту обставину, що товарно-матеріальні цінності, вказані у наданих ним первинних документах щодо взаємовідносин із наведеними вище контрагентами, були в подальшому використані ним в рамках здійснення його господарської діяльності, не спростовує описаних вище обставин, оскільки факт використання товарно-матеріальних цінностей, номенклатура яких відповідає тій номенклатурі, яка визначена у певних документах, підтверджує лише, що такі товари були оприбутковані позивачем, але не дає змоги встановити джерело їх отримання. 
При цьому, колегія суддів враховує, що кожна із наведених вище обставин сама по собі не є достатнім доказом відсутності факту реального здійснення спірних господарських операцій, однак, оцінивши всі надані сторонами докази в їх сукупності та взаємному зв`язку, колегія суддів вважає, що ДП «Львіввугілля» не надало належних і достатніх доказів того, що господарські операції між ним та вказаними вище контрагентами мали реальний характер, тобто не доведено факту реального отримання позивачем робіт (послуг) від цих контрагентів, що в свою чергу позбавляє позивача права на включення відповідних сум до складу податкового кредиту та валових витрат. 
Аналогічні висновки щодо наведених вище висновків контролюючого органу, які стали підставою для визначення ДП «Львіввугілля» грошових зобов`язань оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями (у відповідній частині), висловлені у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року, якою справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскаржені податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові в частині визначення ДП «Львіввугілля» грошових зобов`язань в частині описаних вище порушень, а саме: податкове повідомлення-рішення № 0000430802/207 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 717196,00 грн. за основним платежем та 153834,00 грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № 0000490802/208 в частині зменшення позивачу суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 1692736,00 грн.; податкове повідомлення-рішення № 0000470802/209 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 1139715,00 грн. за основним платежем та 284929,00 грн. за штрафними санкціями. – є правомірними, а тому відсутні підстави для їх скасування в цій частині. 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» задовольнити частково. 
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2013року у справі № 2а-8068/12/1370 скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити частково. 
Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби від 26 квітня 2012 року № 0000430802/207 в частині збільшення Державному підприємству «Львіввугілля» суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 76563 (сімдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят три) гривня 00 копійок за основним платежем та 12454 (дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). 
Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби від 26 квітня 2012 року № 0000490802/208 в частині зменшення Державному підприємству «Львіввугілля» суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 18090573 (вісімнадцять мільйонів дев`яносто тисяч п`ятсот сімдесят три) гривні 00 копійок. 
Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби від 26 квітня 2012 року № 0000470802/209 в частині збільшення Державному підприємству «Львіввугілля» суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 5255514 (п`ять мільйонів двісті п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 00 копійок за основним платежем та 1313878 (один мільйон триста тринадцять тисяч вісімсот сімдесят вісім) гривень 00 копійок за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року