Постанова
Іменем України
 
17 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 215/1724/18
провадження № 61-15679св19
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Донченко Вікторія Леонідівна, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року у складі судді Науменко Я. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що  за договором купівлі-продажу від 22 червня 2016 року ОСОБА_4 за згодою дружини ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 нежитлову будівлю, що розташована по АДРЕСА_1 .
 
Зазначаючи, що ОСОБА_1 , надаючи згоду на укладення такого договору,  помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, позивачі посилаючись на вимоги статей 203, 215, 229 ЦК України просили визнати такий договір недійсним.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області  від 25 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами на підтвердження позовних вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, не доведено на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а також незнання ОСОБА_1 української мови, за відсутності відповідного клопотання щодо присутності перекладача.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019  року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У серпні 2019 року   ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що при посвідченні оспорюваного правочину нотаріус не забезпечила право ОСОБА_1 , яка не володіла українською мовою, на присутність перекладача та здійснення перекладу на мову, якою вона володіє, що не дозволило позивачу усвідомити юридичне значення такого правочину, й як наслідок призвело до помилки, що є обставинами, які мають істотне значення і в розумінні положень статті 229 ЦК України, підставою для визнання договору недійсним. Судами взагалі не оцінені та не спростовані, надані позивачами на підтвердження своїх вимог докази, унаслідок чого ухвалені незаконні рішення, постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, через невідповідність висновків, викладених у судових рішеннях, обставинам справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що 22 червня 2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В. Л. посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 нежитлову будівлю магазину, що розташована по АДРЕСА_1 .
 
Дружина продавця ОСОБА_4 надала згоду на продаж спільного сумісного майна подружжя, про що є її нотаріально посвідчена заява. Згода другого з подружжя на відчуження спільного сумісного майна надана у письмовій формі з дотриманням вимог частини четвертої статті 203 ЦК України.
 
Продаж нежитлової будівлі вчинено за  141 176 грн, які отримані продавцем під час оформлення договору. Сторонами підтверджено факт повного розрахунку (пункти 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
 
Судам слід враховувати, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. 
 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції,  на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що   позивачі  були достатньо обізнані щодо правової природи договору купівлі-продажу, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором купівлі-продажу бажали  укладення з відповідачами  саме договору купівлі-продажу. 
 
Посилаючись, як на підставу своїх вимог, на укладення оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та незнання української мови і  необізнаності відносно прав та обов`язків сторін за цим видом правочину, позивачі всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не довели ці обставини належними та допустимими доказами. Крім того, ОСОБА_1 , яка наполягає на тому, що внаслідок незнання української мови припустилася помилки щодо природи оспорюваного правочину,  не є стороною такого договору.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли обґрунтованого  висновку щодо відмови у задоволенні позову.
 
Доводи, наведені у касаційній скарзі зводяться до власного тлумачення позивачем норм права, незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки судів узгоджуються з позицією, яка викладена у рішенні Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року, залишеному без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року та постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В. Л., про визнання договору удаваним правочином.
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
 
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Ухвалені у справі судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій -  без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко