ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/498/20 Справа № 208/7375/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нельга Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «Про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження»
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року,  -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «Про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження», в якому у якому, на підставі ст.ст.50, 60 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., просив суд: - зняти арешт з нерухомого майна – квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; - зняти заборону на відчуження нерухомого майна – квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що, він, позивач, є спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , входить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції б/н від 01.10.2009 року накладено арешт на все нерухоме майно, що належало ОСОБА_2 , зокрема, на вищевказану квартиру. Звернувшись до відповідача із заявою про зняття арешту з вищевказаної квартири, він, позивач, отримав лист, яким відповідач повідомив про те, що, в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні дані про виконавче провадження, на підставі якого прийнято рішення про арешт майна боржника. При цьому, оскільки в паперовому варіанті таке виконавче провадження знищено, позивачу рекомендовано звернутися до суду (а.с.4-5).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено повністю (а.с.52-53).
Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року виправлено описку допущену в рішенні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська ухваленого 14.05.2019 р., змінивши в тексті рішення дату складання повного судового рішення з 24.05.2019 р. на 05.06.2019 р. (а.с. 57).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду 1 інстанції обставинам справи, просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити (а.с.61-61).

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно довідки, наданої 18.09.2018р. нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, позивач є спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 .
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.07.2018р., за життя ОСОБА_2 являвся власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13), на підставі Рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, останнім, 01.11.2017р. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт нерухомого майна – вищевказаної квартири, на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: б/н, виданої 01.10.2009р. Заводським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції.
Будучи спадкоємцем власника квартири, на яку накладено заборону відчуження, позивач звернувся до відповідача, який, листом №8/13.18-14/23996 від 17.07.2018р. (а.с.11) повідомив позивачу про те, що, відповідач не має можливості надати позивачу більш детальну інформацію щодо арешту вищевказаного нерухомого майна згідно постанови №б/н від 01.10.2009р., оскільки в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні дані про виконавче провадження, на підставі якого прийнято рішення про арешт майна боржника. При цьому, оскільки в паперовому варіанті таке виконавче провадження знищено, позивачу рекомендовано звернутися до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту повного виконання рішення суду, для забезпечення якого державним виконавцем 01.10.2009 року було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 . 

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону. 

Згідно ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення вищевказаного арешту), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Згідно ч. ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на час накладення вищевказаного арешту) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Згідно ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення вищевказаного арешту), звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Згідно ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення вищевказаного арешту), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент розгляду справи) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Як зазначено в ч. 4 ст. 59 Закону України«Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент розгляду справи) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вище викладене та зважаючи на те, що позивачем не доведено факту, а матеріали справи не містять відомостей про виконання рішення, для забезпечення якого державним виконавцем 01.10.2009 р. було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Рішення   Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року — залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: