ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7715/19                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста Києва про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення пенсії без врахування вислуги років за Постановою Кабінету Міністрів № 418 від 21.07.1992;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок призначеної пенсії з урахуванням вислуги років за період з 04.08.1993 та виплату з урахуванням виплаченого.
Позов обґрунтовано тим, що йому призначено пенсію за вислугу років у 1993 році відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відтак, переведення його на пенсію за віком позивач вважає протиправною, оскільки пенсія за вислугу років була призначена довічно.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обчислення та виплати пенсії ОСОБА_1 не за вислугою років з 01.10.1998.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.10.1998 відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки позивач пропрацював лише 20 років 1 місяць 9 днів на посадах моториста, слюсаря, авіатехніка по обслуговуванню повітряних суден у Київському авіаційно-виробничому об`єднанні ім. 50-річчя Жовтня, відтак останній не має права на призначення пенсії згідно п. «в» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як особі із числа льотного складу цивільної авіації, так як у період з 01.04.2018 по 31.03.2019 особи повинні були мати стаж не менш як 27 років у чоловіків, та не менш як 22 роки у жінок.
Зазначає, що оскільки пенсія є періодичним платежем, відтак у разі незгоди мав звернутись до суду раніше, що свідчить про неможливість задоволення позовних вимог з 1998 року.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви та всіх необхідних документів, втім у матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 , яка б відображала волевиявлення такої особи про переведення пенсію за віком.
Вказує, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Оскільки у позивача був наявний спеціальний стаж, який дає право на пенсію за вислугу років, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, на даний час ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком, на яку його переведено з 01.10.1998. 
При цьому, з 20.05.1993 по 01.10.1998 позивач отримував пенсію за вислугу років відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За наявними у пенсійній справі відомостями, страховий стаж позивача становить 40 років 2 місяці 30 днів, з яких 20 років 1 місяць 9 днів на посадах моториста, слюсаря, авіатехніка по обслуговуванню повітряних суден.
У відповідь на депутатські звернення від 08.01.2019 та від 04.03.2019 стосовно пенсії ОСОБА_1 , Головне управління ПФУ в м. Києві направило листи від 06.02.2019 та від 20.03.2019, у якому, посилаючись на норми діючого законодавства, зазначило про відсутність у позивача необхідної кількості стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у позивача було наявне право на отримання пенсії за вислугу років відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як у редакції на дату призначення пенсії, так і на дату переведення, та враховуючи, що з дати призначення пенсії до 01.10.1998 позивач отримував пенсію за вислугу років, тому слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу з 01.10.1998 відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 частини першої ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII  (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Аналогічні приписи закріплено і у статях 9, 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно зі статтею 51 Закону № 1788-XII (у редакції чинній на дату призначення пенсії) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
У відповідності до статті 82 вказаного Закону призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.
Так, у силу вимог статті 83 Закону № 1788-XII пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку. При цьому, переведення з одного виду пенсії на інший провадиться з дня подання відповідної заяви з усіма необхідними документами.
У силу вимог частини другої та третьої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.
Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Крім того, постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).
Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток   3). 
З огляду на вказані норми, єдиним передбаченим способом переведення з одного виду пенсії на інший є волевиявлення особи, що отримує таку пенсію, шляхом подання відповідної заяви. 
Тобто, вказана заява має чітко відображати бажання особи, що отримує пенсію, зокрема, за віком, бути переведеною на інший вид пенсії.
Як свідчать матеріали справи, з 20.05.1993 позивачу було призначено пенсію за вислугу років довічно, відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у подальшому з 01.10.1998 останнього було переведено на пенсію за віком згідно Закону № 1058-IV.
Однак, оскільки ні з матеріалів пенсійної справи позивача, ні з матеріалів даної справи не вбачається заяви позивача, яка за змістом відображає волевиявлення останнього бути переведеним на пенсію за віком, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обчислення та виплати пенсії Святельському не за вислугою років з 01.10.1998. 
Відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції чинній на дату призначення пенсії 20.05.1993) право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті інженерно-технічний склад - за переліком посад і робіт, що затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи в цивільній авіації не менше 25 років, з них не менше 20 років на зазначених посадах; жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи в цивільній авіації не менше 20 років, з них не менше 15 років на зазначених посадах. У вислугу років працівникам інженерно-технічного складу зараховується також робота, зазначена в пунктах «а» і «б» цієї статті.
У подальшому, пункт «в» статті 54 Закону № 1788-XII зазнав змін та мав вже наступну редакцію: право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті інженерно-технічний склад - за переліком посад і робіт, що затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, після досягнення 55 років і стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначених посадах; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначених посадах. У вислугу років працівникам інженерно-технічного складу зараховується також робота, зазначена у пунктах «а» і «б» цієї статті.
При цьому, право позивача на зазначену пенсію за вислугу років встановлено також постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 «Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації льотно-випробного складу».
Відповідно до Переліку № 418 право на пенсію за вислугу років мають авіаційні техніки (механіки, мотористи) всіх найменувань. Майстри всіх найменувань. Інженери всіх найменувань. Начальники цехів, змін, дільниць, служб, груп по технічному обслуговуванню повітряних суден та інших літальних апаратів. Право на пенсію за вислугу років мають зазначені в цьому Переліку працівники, які безпосередньо зайняті повний робочий день на роботах по оперативному і періодичному (гарантійному) аеродромному технічному обслуговуванню повітряних суден (крім працівників, зайнятих на зазначених роботах поза аеродромними умовами в спеціально обладнаних приміщеннях) на підприємствах, в об`єднаннях, льотно-випробних (контрольно-випробних) підрозділах військових частин і підприємств системи Міністерства оборони, МВС і КДБ колишнього Союзу РСР, Міністерства Оборони, МВС і СНБ України (вільнонайманий склад), науково-дослідних та авіаційно-спортивних організаціях, а також у льотних і навчально-льотних загонах навчальних закладів авіації.
Зайнятість зазначених працівників на роботах, які дають право на пенсію за вислугу років, підтверджується довідками, виданими відповідними підприємствами, об`єднаннями й організаціями.
З матеріалів справи вбачається, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 40 років 2 місяці 30 днів, з яких 20 років 1 місяць 9 днів на посадах моториста, слюсаря, авіатехніка по обслуговуванню повітряних суден.
Вказані обставини відповідачем не заперечувались ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.
Разом з тим, апелянт наголошує на відсутності у позивача права на вислугу років, з огляду на спеціальний стаж позивача на посадах моториста, слюсаря, авіатехніка по обслуговуванню повітряних суден лише у розмірі 20 років 1 місяць 9 днів, який є недостатнім у період з 01.04.2018 по 31.03.2019, так як особи, зокрема чоловіки, повинні були мати стаж не менш як 27 років.
Однак, колегія суддів не приймає вказані посилання апелянта, оскільки норма щодо необхідності наявного стажу у позивача у розмірі 27 років застосовується лише до осіб, визначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788-XII, тобто до працівників льотного і льотно-випробного складу після досягнення 50 років.
У той же час, пенсія позивачу за вислугу років була призначена за п. «в» статті 54 Закону № 1788-XII як особі з категорії робітників і службовців авіації.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність права у позивача на отримання пенсії за вислугу років відповідно до п. «в» ст. 54 Закону № 1788-XII, як у редакції на дату призначення пенсії, так і на дату переведення на пенсію за віком.
При цьому, судом першої інстанції вірно відзначено, що оскільки з дати призначення пенсії до 01.10.1998 позивач отримував пенсію за вислугу років, тому слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.10.1998 відповідно до п. «в» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.
Твердження апелянта про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене, відтак позивач мав право з 2007 року (з дня отримання доручення Кабінету Міністрів України від 04.10.2007) на звернення до суду з відповідним позовом, тому позовні вимоги з 1998 року не можуть бути задоволені, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.
Так, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
У статті 1 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Таке визначення є досить важливим, оскільки розкриває сутність категорії «пенсія», вказує на її ознаки. Поряд з тим, зазначена стаття містить дефініцію терміну «пенсійні виплати»: це грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, які здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати. 
Отже, характерною рисою пенсії є те, що вона виплачується в грошовому еквіваленті в установлений законом період та відповідному розмірі.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV   передбачає застосування національними судами Конвенції та практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерела права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених   законом   і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Тобто, право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Отже, є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань» у особи при призначенні пенсії, оскільки останні підпадають під дію статті 1 Першого протоколу, при умові наявного «чіткого і недвозначного» закону, який гарантує право на отримання пенсії у визначеному розмірі та у встановлені строки.
У даному випадку, предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами.
У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
Тобто, відносини щодо реалізації конституційного права на соціальний захист у старості між позивачем та пенсійним органом виникли з моменту отримання останнім заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років, виходячи із змісту конституційного права на соціальних захист зазначені відносини є триваючими, оскільки право на пенсію гарантується державою, є довічним і не може бути обмеженим неправомірними діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 лютого 2020 року у справі №1840/3344/18.
При цьому, можливість виплати пенсії за минулий час, закріплена у статті 87 Закону № 1788-XII, відповідно до якої суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Оскільки позивачем було недоотримано суму пенсії за вислугу років саме з вини ГУ ПФУ в м. Києві, наслідком чого є обов`язок останнього виплатити відповідні суми за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук