ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Лиска І.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року                                                                                    Справа № 320/4333/20

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                      Епель О.В., 
суддів:                                              Губської Л.В., Карпушової О.В.,
за участю секретаря                     Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Березанського міського відділу державної виконавчої служби 
Головного територіального управління юстиції 
у Київській області

про                     скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Березанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - відповідач) про скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 05.09.2019 № 59977502.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків її позовної заяви шляхом наведення поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом та обґрунтування порушення її прав, свобод та інтересів спірною постановою державного виконавця.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року позовну заяву повернуто у зв`язку з не усуненням її недоліків.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити її позов, зазначаючи, що вона є співвласницею майна, на яке оскаржуваною нею постановою державного виконавця накладено арешт, і що копію такою постанови отримував її син, а не вона, а також наводить доводи щодо обґрунтувань позовних вимог по суті.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про відкриття провадження в цій справі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 було відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою позивача, встановлено строк для подання відзиву на неї та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.
Нормативно-правове обґрунтування.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
У частинах першій, другій статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною другою статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Крім того, статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) регламентовано вимоги до позовної заяви.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, з викладених правових норм вбачається, що перебіг процесуального строку звернення особи до суду з адміністративним позовом починається з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав та/або законних інтересів.
При цьому, КАС України регламентовано повноваження суду поновити особі строк звернення до суду з адміністративним позовом за наявності поважних причин його пропуску.
Обставини, установлені судом апеляційної інстанції.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів установила, що виконавче провадження № 59977502, у межах якого державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника від 05.09.2019, відкрито відносно ОСОБА_2 , який є боржником у такому провадженні.
У матеріалах справи відсутні відомості щодо статусу позивача у вказаному виконавчому провадженні та/або щодо її залучення до вчинення виконавчих дій чи отримання нею копії відповідної постанови державного виконавця.
Разом з тим, з доводів позивача вбачається, що підстави її звернення до суду з цим позовом обумовлені тим, що спірною постановою державного виконавця арешт, крім іншого, було накладено й на її майно.
Однак, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної позивачем ухвали про повернення позову в цій справі зазначені обставини не встановлювалися та не перевірялися.
Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що на момент винесення судом вказаної ухвали у матеріалах справи були відсутні докази отримання позивачем ухвали суду першої інстанції про залишення її позову без руху.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку щодо передчасності висновків суду першої інстанції про те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом у цій справі без поважних причин, а також про те, що оспорювана постанова державного виконавця не порушує її прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, установленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
У цьому пункті закріплено «право на суд» разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле. Проте ці права не є абсолютними та можуть обмежуватися, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення ЄСПЛ від 17.01.2012 у справі «Станєв проти Болгарії» та від 21.02.1975 у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, судова колегія враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 27.06.2000 у справі «Ілхан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.
У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд враховує вказані вище рішення ЄСПЛ, оскільки відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви через пропуск строку звернення до суду.
Разом з тим, судова колегія вважає передчасним заявлення позивачем в її апеляційній скарзі вимог про скасування спірної постанови державного виконавця, тобто вимог про задоволення її позову, оскільки на цій стадії апеляційному перегляду підлягає виключно процесуальне питання щодо правомірності висновків суду першої інстанції про повернення позову.
Відповідно до ст. 320 КАС України у редакції, чинній на момент розгляду колегією суддів апеляційної скарги, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, ухвала Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року - скасуванню, а справа направлення для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до Київського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.
Судове рішення виготовлено 15 вересня 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: