ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 р. 	Справа № 520/600/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: П`янової Я.В. ,  Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В.,  м. Харків, повний текст складено 24.02.2020 по справі № 520/600/20
за позовом             ОСОБА_1  
до            Міністерства оборони України,      третя особа:              ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи – ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить визнати протиправним та скасувати пункт 22 рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності з 01.12.2018 внаслідок захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30.11.2019 №167; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 як інваліду 2 групи з 01.12.2018 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку № 975 з урахуванням раніше виплачених сум у розмірі 311100,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 у задоволенні адміністративного позову   ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що на момент первинного встановлення позивачу часткової втрати працездатності - 28.10.2015, Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХП та Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, не містили норми, яка б встановлювала строк реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні особі інвалідності за наслідками повторного медичного огляду. В оскаржуваному рішенні застосований Закон № 2011-XII в редакції, яка діяла на момент первинного встановлення групи інвалідності - 15.11.2016, проте  до спірних правовідносин потрібно застосовувати саме дату визначення ступеня втрати працездатності у відсотках - 28.10.2015 року. Також судом першої інстанції помилково застосований правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів від 21.08.2019 у справі №806/2187/18, оскільки зазначене судове рішення постановлено за наслідками інших фактичних обставин справи щодо часу первинного встановлення інвалідності та її подальшої зміни, а відтак і за іншого законодавчого регулювання спірних правовідносин. До даних правовідносин слід застосувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів від 30.09.2019 у справі №825/1380/18, в якому зазначено, що в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 1 січня 2017 року не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинно групи інвалідності (після встановлення відсотка втрати працездатності) за часовий проміжок з 2015 по 2017 рік.
Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження  в межах доводів апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у періоди: з 06.07.2014 по 09.10.2014, з 08.02.2015 по 18.05.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антирерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
На підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати працездатності у відсотках застрахованого від 28.10.2015 серії 10 ААА №015627 позивачу визначено ступінь втрати працездатності 25 % за страховими виплатами. 
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 25.11.2016 серії 12 ААА №444732 позивачу з 15.11.2016 було первинно встановлено III групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з захистом Батьківщини.
Учасниками справи не оспорюється, що позивачу у зв`язку із втратою працездатності та як інваліду ІІІ групи у 2016 році у сукупності виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 217500,00 грн.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 955969 від 07.11.2018 позивачу з 01.12.2018 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.
Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладеного у протоколі від 30.11.2019 №167, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги через відсутність правових підстав для її виплати. Вказано, що відповідно до норми пункту 4  статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  та пункту 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 призначення та виплата одноразової грошової допомоги є можливою лише у разі, якщо між первинною втратою працездатності, яка визначалась у відсотках, та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІ групи інвалідності пройшов термін, який не перевищує двох років.
Не погоджуючись із діями відповідача, наголошуючи, що Міністерство оборони України протиправно відмовило у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги як інваліду II групи, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виснував, що на час первинного встановлення інвалідності ІІІ групи позивачеві (з 15.11.2016) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Спір виник щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням йому під час повторного огляду вищої (2) групи інвалідності з 01.12.2018.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі – Закон № 2011-ХІІ)  було доповнено статтями 16-1, 16-2, 16-3, 16-4 Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" від 04.07.2012 № 5040-VI. Цей Закон набрав чинності 01.01.2014 і застосовується до правовідносин, що виникли після 01.01.2014.
Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII у редакції, що діяла з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Згодом, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".
Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.
Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.
Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців.
Виходячи з системного аналізу вказаних вище норм можна дійти висновку, що передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014. При цьому, зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).
Застосовуючи цей висновок до обставин справи, суд звертає увагу на те, що повторний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, відбувся  01.12.2018, а первинно позивачу визначено ступінь втрати працездатності 25 % з 28.10.2015. 
З урахуванням наведеного вище нормативно-правового регулювання та встановлених обставин справи, колегія суддів уважає, що оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Щодо посилання заявника апеляційної скарги на те, що до даних правовідносин слід застосувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів від 30.09.2019 у справі №825/1380/18, колегія суддів зазначає таке.
15 липня 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № 240/10153/19 вирішуючи питання правильності застосування до спірних правовідносин пункту 4 статті 16-3 Закону  № 2011-XII та пункту 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975), встановив, що мають місце випадки різного застосування Верховним Судом зазначених вище правових норм щодо отримання одноразової грошової допомоги.
Зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), 21.06.2018 (справа № 760/11440/17) та інших, де відтворено цю саму позицію, що у справі, на яку посилається заявник апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" набрала чинності 1 січня 2017 року. Оскільки раніше строків реалізації права на одноразову грошову допомогу передбачено не було, позивач має право на отримання цієї допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.
Натомість у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 (справа №806/2180/18) та інших, суд звернув увагу на те, що пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII може бути застосовано до осіб, яким первинне встановлення інвалідності відбулося після 01.01.2014.
Вирішуючи питання щодо усунення розбіжностей у тлумаченні пункту 4 статті 16-3 Закону  № 2011-XII, Верховний Суд відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), 21.06.2018 (справа № 760/11440/17), 30.09.2019 (справа № 825/1380/18) та інших, де його застосовано, та дійшов   висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014; зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).
          В силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаній вище постанові Верховного Суду.
          Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі                   № 520/600/20  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий 	
Судді	   	Я.В. П`янова    С.С. Рєзнікова