ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6275/20 Справа № 210/1357/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/1357/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі - Публічне акціонерне товариство «ПІВНІЧТРАНС»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України без  повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу  відповідача Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС» на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року, яке ухвалено  суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 квітня 2020 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом у кримінальній справі за звинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, до відповідачів Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС» (надалі – ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» (надалі – ПрАТ «Європейський страховий союз»), про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок скоєння кримінального правопорушення.
Позов ОСОБА_1 вмотивований тим, що 09.10.2016 року, приблизно о 10 годин 30 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним маршрутним автобусом №35 «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині пр. Металургів з боку вул. Соборності в напрямку вул. Криворіжсталі в Металургійному районі м. Кривого Рогу з пасажирами. Швидкість його руху була близько 50-60 кілометрів на годину. В цей час, на регульованому автоматичним світлофором перехресті вул. Нікопольське шосе з пр. Металургів, зліва направо, по ходу руху автобусу «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поновив рух та почав рухатися на зелений сигнал світлофору автомобіль «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер НОМЕР_2 під його, позивача, керуванням. Водій ОСОБА_2 , наближаючись до регульованого автоматичним світлофором перехрестя, діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, продовжив прямолінійний рух через перехрестя на червоний сигнал світлофору, чим порушив вимоги п.п.1.5; 2.3 (б); 8.7.3 (е), 8.10, 16.3 Правил дорожнього руху України. Внаслідок чого сталася ДТП, а він, позивач, отримав матеріальну шкоду в сумі 150705,60 грн., з урахуванням ліміту відповідальності за страховим полісом (199705,60 - 49000,00 грн.). 
Також, йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що під час ДТП він пережив великий стрес, змушений був звертатися за медичною допомогою. Він позбавлений звичайного способу життя, адже не міг використовувати автомобіль за призначенням, доводилося користуватися послугами таксі та їздити громадським транспортом, звертатися до сусідів та знайомих, що призвело до величезної витрати часу. Вимушений був самостійно відшукувати кошти на ремонт автомобіля – 200000,00 грн., а оскільки таких великих коштів немає, займав кошти на ремонт у знайомих, що вплинуло на його репутацію.
Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 3400,00грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
На підставі п.«д» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» засудженого ОСОБА_2 звільнено від відбування основного та додаткового покарання за цим вироком.
Цивільний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Північтранс», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача, ПрАТ «Європейський страховий союз», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної в результаті ДТП – задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.  
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року  вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині цивільного позову та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
12.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою про зменшення позовних вимог та просив суд стягнути з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» - майнову шкоду в розмірі – 114643,45грн.; з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.; витрати, пов`язані з  розглядом справи - проведенням експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі 2000,00 грн. та  витрати на оплату евакуатора в розмірі 1200,00 грн. покласти на відповідачів.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 65043,45 грн.
В решті позову - відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» на користь ОСОБА_1   судові витрати у розмірі 2000,00 грн..
Стягнуто з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» в дохід держави судовий збір в сумі 650,43 грн. 
Решту судових витрат віднесено на рахунок держави.
В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неправомірно прийняв до провадження та розглянув уточнений позов, в якому було змінено предмет та підстави позову, та самостійно, без урахування думки учасників справи, витребував докази – кримінальну справу №210/4914/16-к, докази по справи є неналежними та не підтверджують факт виконання відновлювального ремонту та вартість проведених робіт.
При цьому, відповідач ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» наголошує на тому, що ОСОБА_2 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, не перебував у трудових відносинах з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», а тому останній є неналежним відповідачем у справі, а висновки суду першої інстанції ґрунтуються виключно на інформації, зазначеній у дорожньому листу №035669 від 01 жовтня 2016 року, який, в силу Закону України «Про автомобільний транспорт», взагалі не є обов`язковим документом й оформлення дорожнього листа законодавством не передбачено.
Крім того, відповідач вказує й на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що транспортний засіб, на момент дорожньо-транспортної пригоди, дійсно перебував у користуванні ПАТ «ПІВНІЧТРАНС».
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 3400,00грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
На підставі п.«д» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» засудженого ОСОБА_2 звільнено від відбування основного та додаткового покарання за цим вироком.
Цивільний позов ОСОБА_1 до ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача, ПрАТ «Європейський страховий союз», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної в результаті ДТП – задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.  
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року  вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині цивільного позову та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
В іншій частині вирок залишено без змін.
Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року встановлено, що 09.10.2016 року, приблизно о 10 годин 30 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним маршрутним автобусом №35 «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині пр. Металургів з боку вул. Соборності в напрямку вул. Криворіжсталі в Металургійному районі м. Кривого Рогу з пасажирами. Швидкість його руху була близько 50-60 кілометрів на годину. В цей час, на регульованому автоматичним світлофором перехресті вул. Нікопольське шосе з пр. Металургів, зліва направо по ходу руху автобусу «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поновив рух та почав рухатися на зелений сигнал світлофору автомобіль «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер НОМЕР_2 під його, позивача, керуванням. Водій ОСОБА_2 , наближаючись до регульованого автоматичним світлофором перехрестя, діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, продовжив прямолінійний рух через перехрестя на червоний сигнал світлофору, чим порушив вимоги п.п.1.5; 2.3 (б); 8.7.3 (е), 8.10, 16.3 Правил дорожнього руху України.
Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , власником автобусу «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3 (а.с.54), а відповідно до тимчасового реєстраційного талону серії НОМЕР_4 , транспортний засіб «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходився у користуванні ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» до 27.06.2018 року (а.с.55; крим.провадж. т.1, а.с.75).
Цивільно-правова відповідальність страхувальника та інших осіб, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом «Мерседес Бенц 312Д», державний номер НОМЕР_1 , застрахована полісом/договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АІ/4755958 від 25.12.2015 року, укладеним між власником автомобіля ОСОБА_3 та ПрАТ «Європейський Страховий Союз». Строк дії з 27.12.2015 року по 26.12.2016 року (а.с.53, крим.провадж. т.1, а.с.76).
ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з ПАТ «Північтранс», що підтверджується довідкою №98 від 19.04.2017 року, а саме: працював на посаді водія автотранспортних засобів з 12.08.2015 року по 01.10.2015 року, наказом №184К від 01 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням (а.с.57, 58).
ОСОБА_2 на жовтень 2016 року ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» видано маршрутний лист №035669, з відміткою механіка 09 жовтня 2016 року, на автомобіль Мерседес 312Д, маршруту №35, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.56).
Позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності НОМЕР_5 (а.с.52).
Згідно з висновком судового експерта Чивчиша О.П. від 27 жовтня 2016 року № Д39/10/16, проведеного на замовлення третьої особи -  Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз», вартість відновлювального ремонту складає 199705,60 грн. Вартість матеріальної шкоди (вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля, втрати товарної вартості) складає 98963,67 грн.(а.с.69-74).
На замовлення позивача ОСОБА_1 складений  висновок судового експерта Чивчиша О.П. від 27 жовтня 2016 року № Д42/10/16, який відповідає висновку № Д39/10/16 від 27 жовтня 2016 року (а.с.7-40). Позивач витратив на послуги експерта 2 000,00 грн., що підтверджується квитанцією 004703 від 11.10.2016 року (а.с.43).
Позивачем за власний кошт виконано відновлювальний ремонт свого транспортного засобу, вартість якого склала 114643,45 грн. 
На підтвердження витрат на відновлювальний ремонт позивач надав такі докази: квитанцію про аванс від 14.10.2016 р.  за розбирання автомобіля VW Caddy на суму 1500, 00 грн. (ПП ОСОБА_4 , ідентифікаційний код ДРЗОУ НОМЕР_6 ); товарний чек та акт виконаних робіт (транспортування автомобіля) від   09.10.2016 р. на суму 600, 00 грн. (ПП ОСОБА_5 іпн НОМЕР_7 ) ; чек № 1410 від 14 жовтня 2016 р. та акт надання послуг евакуатора від 14 жовтня 2016 року на суму 600, 00 грн. (ФОП ОСОБА_6 код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ); квитанцію № 006613 від 23.12.2016 р., акт виконаних робіт від 23.12.2016 р., заказ - наряд від 23.12.2016 р. на суму 37030,00 грн. (ПП ОСОБА_7 ідентифікаційний код ДРЗОУ НОМЕР_9 ); квитанцію № NAR 12.11.16.014 від 14 листопада 2016 р. та товарний чек від 14 листопада 2106 року на суму 72780, 70 грн. (СПД ОСОБА_8 ІН НОМЕР_10 ) ; товарний чек та квитанцію на від 17.12.2016 р на суму 765,70 грн. (СПД ОСОБА_8 ІН НОМЕР_10 ); квитанцію на запчастини від 22.12.2016 р.  на суму 238,45 грн. (СПД ОСОБА_8 ІН НОМЕР_10 ); квитанцію на запчастини від 22 грудня 2016 р. на суму 383,80 грн. (СПД ОСОБА_8 ІН НОМЕР_10 ); квитанцію на запчастини на суму 744,80 грн.(СПД ОСОБА_8 ІН НОМЕР_10 ), всього на суму  114 643, 45 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1166, 1187, 1172 ЦК України та виходив з того, що особою, винною в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, є ОСОБА_2 , який перебуває у трудових відносинах з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» та під час дорожньо-транспортної пригоди здійснював перевезення пасажирів за маршрутом громадського транспорту у місті Кривому Розі, а ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» повинен нести відповідальність за заподіяну позивачу з вини його працівника матеріальну шкоду в повному обсязі. При цьому, суд, керуючись Законом України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, дійшов висновку, що, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а неотримання позивачем ОСОБА_1 суми страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правововї відповідальності власників наземних транспортних засобів у розмірі 49 000,00 грн., не позбавляє останнього права на стягнення різниці між завданими збитками та страховим відшкодуванням з винної особи, у порядку статті 1194 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі – Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року у справі №210/4914/16-к, який набрав законної сили 20 лютого 2019 року (а.с. 75),  ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 
Зазначеним вироком встановлено, що 09.10.2016 року, приблизно о 10 годин 30 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним маршрутним автобусом №35 «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині пр. Металургів з боку вул. Соборності в напрямку вул. Криворіжсталі в Металургійному районі м. Кривого Рогу з пасажирами. Швидкість його руху була близько 50-60 кілометрів на годину. В цей час на регульованому автоматичним світлофором перехресті вул. Нікопольське шосе з пр. Металургів зліва направо по ходу руху автобусу «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поновив рух та почав рухатися на зелений сигнал світлофору автомобіль «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер НОМЕР_2 під його, позивача, керуванням. Водій ОСОБА_2 , наближаючись до регульованого автоматичним світлофором перехрестя, діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, продовжив прямолінійний рух через перехрестя на червоний сигнал світлофору, чим порушив вимоги п.п.1.5; 2.3 (б); 8.7.3 (е), 8.10, 16.3 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 . 
Частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Частинами першою та третьою статті 21 Кодексу законів про працю України   визначено, що трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).
Визначення цивільно-правового договору передбачено статтею 626 ЦК України, відповідно до якої – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За цивільно-правовим договором відносини регламентуються не трудовим законодавством, а виключно цивільним.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що головна відмінність цих договорів полягає у предметі. У цивільно-правовому договорі замовника цікавить певний результат, отриманий внаслідок надання послуг. Предметом трудових договорів є сам процес організації трудової діяльності працівника (посадові обов`язки, початок та закінчення робочого дня, тривалість перерви, надання щорічної відпустки, тощо).
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийняття його на роботу на певну посаду. Також виконавець за цивільним договором, за загальним правилом, не забезпечується робочим місцем, не виконує розпорядження посадових осіб замовника щодо порядку та способу виконання укладеного договору. Виконавець виконує укладений договір на власний ризик та власний розсуд; замовник, зазвичай, не вправі втручатися у діяльність виконавця з приводу організації ним виконання укладеного договору. 
Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17 (провадження № 14-370цс18).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, у дорожньому листі ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» №035669 на жовтень 2016 року (печатка для дорожніх листів Автоколони №8 м. Кривий Ріг ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»), який був виданий водієві ОСОБА_2 та на підставі якого останній здійснював перевезення пасажирів, є відмітка механіка 09 жовтня 2016 року  на автомобіль Мерседес 312Д, маршруту №35, д.н.з. НОМЕР_1 , тобто, виїзд автобусу дозволений механіком 09.10.2016 року о 6.45 год.; дія медичної довідки до 06.02.2017 року (а.с.56).
Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» про те, що дорожній лист не є обов`язковим у зв`язку з внесенням змін N 3565-VI ( 3565-17 ) від 05.07.2011 року до Закону України «Про автомобільний транспорт», колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дорожній лист наділяє водія правом керувати транспортним засобом, встановлює режим роботи водія, містить інформацію про його допуск до роботи (керування транспортним засобом) за станом здоров`я, про дозвіл на виїзд транспортного засобу за наслідком перевірки його технічного стану, тобто всебічно характеризує роботу автомобіля і водія з моменту їх виїзду з підприємства і до повернення, фактично підтверджуючи перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС». 
При розгляді кримінальної справи №210/4914/16-к, ОСОБА_2 надав пояснення, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», хоч і був офіційно звільнений з Товариства, продовжуючи працювати та здійснюючи перевезення пасажирів маршрутним автобусом №35 «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у місті Кривому Розі Дніпропетровської області.
При цьому, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , власником автобусу «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3 (а.с.54), а відповідно до тимчасового реєстраційного талону серії НОМЕР_4 , транспортний засіб «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходився у користуванні ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» до 27.06.2018 року (а.с.55), а тому доводи останнього про те, що судом не встановлено факт користування автомобілем саме відповідачем ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», колегією суддів відхиляються.
Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» про те, що матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» є безпідставними, оскільки відповідач, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, не надав доказів про те, на якій правовій підставі ОСОБА_9 здійснював перевезення пасажирів маршрутним автобусом №35 «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, який перебуває у користуванні саме перевізника ПАТ «ПІВНІЧТРАНС».
Колегія суддів також зауважує й на тому, що якби автомобіль Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вибув із володіння ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» в інший спосіб, ніж керування ним працівником ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» ОСОБА_2 , то ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» зазначило б про це ще до виникнення даного спору.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обов`язок ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», як працедавця, нести відповідальність перед позивачами за завдану його працівником матеріальну шкоду.
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
 Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якої шкода, завдана пошкодженням транспортного засобу, внаслідок ДТП, відшкодовується страховою компанією, а різниця між завданими збитками та сумою страхового відшкодування підлягає покриттю за рахунок винної особи. При цьому, посилання відповідача на те, що позивач ОСОБА_10 не надав суду доказів щодо звернення до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з чим, на думку відповідача, він не набув права на звернення з вимогою про стягнення завданої шкоди з винної особи, спростовуються вищенаведеним. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом зроблено посилання на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2808цс15 від 20.01.2016 року щодо абсолютного права потерпілого у виборі відповідача при стягненні шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, тоді як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/1571/15-ц відступила від даної правової позиції, колегія суддів вважає прийнятними, однак, таке посилання не призвело до неправильного застосування норм матеріального права та вирішення спору, а тому не може бути підставою для скасування або ж зміни рішення суду.
Як встановлено судом першої інстанції та не оскаржується учасниками справи у суді апеляційної інстанції, що, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, звільняє суд від повторного дослідження цих доказів, загальна сума матеріальної шкоди, яка завдана ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 114 643,45 грн., і саме ця сума має бути відшкодована останньому, за вирахуванням послуг евакуатора у розмірі 600,00 грн., тобто 114 043,45 грн., що позивачем в апеляційному порядку не оскаржено.
Цивільно-правова відповідальність страхувальника та інших осіб, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом «Мерседес Бенц 312Д», державний номер НОМЕР_1 , застрахована полісом/договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АІ/4755958 від 25.12.2015 року, укладеним між власником автомобіля ОСОБА_3 та ПрАТ «Європейський Страховий Союз». Строк дії з 27.12.2015 року по 26.12.2016 року (а.с.53, крим.провадж. т.1, а.с.76).
Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правововї відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/4755958 від 25.12.2015 року,  страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 50000 гривень (франшиза – 1 000,00 грн.), тобто з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 65 043,45 грн. ( 114 043,45 грн. – 49000,00 грн.), і висновки суду першої інстанції в цій частині є вірними, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгодою з висновками суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: суд неправомірно прийняв до провадження та розглянув уточнений позов, в якому було змінено предмет та підстави позову, та самостійно, без урахування думки учасників справи, витребував докази – кримінальну справу №210/4914/16-к, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року цивільний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Північтранс», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача, ПрАТ «Європейський страховий союз», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної в результаті ДТП – задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.  
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року  вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині цивільного позову та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.
Тобто, цивільний позов подавався позивачем ОСОБА_1 та розглядався судом першої інстанції саме в рамках кримінальної справи №210/4914/16-к, у зв`язку з чим суд був зобов`язаний витребувати матеріали кримінальної справи.
Згідно ж статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.
Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Як вбачається з матеріалів справи, після скасування вироку Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року в частині цивільного позову та направлення позовної заяви ОСОБА_1 на новий розгляд, останній здійснив відновлювальний ремонт автомобіля, у зв`язку з чим, до початку розгляду справи по суті, змінив розмір позовних вимог, що було зумовлено зміною фактичних обставин, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно прийняв до розгляду уточнену позовну заяву.
Крім того, ОСОБА_1 фактично було зменшено розмір заявленої до стягнення матеріальної шкоди, а така зміна позовних вимог допускається на будь-якій стадії судового процесу.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС»  - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року -  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2020 року.
Головуючий: 

Судді: