Ухвала        
16 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 234/12895/19
провадження № 61-9910ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,                Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у                            м. Краматорську про стягнення матеріальної та моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області та отримує пенсію за віком, яка є для неї єдиним джерелом до існування. У вересні 2018 року їй припинили виплату пенсії, з огляду на те, що вона є внутрішньо переміщеною особою, місце реєстрації якої не підтверджено. Надані нею відповідачу довідки, що вона не є внутрішньо переміщеною особою до уваги не було прийнято, а заяви про поновлення виплати пенсії проігноровані. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду           від 23 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 10 січня 2019 року, дії Управління Пенсійного фонду у м. Краматорську Донецької області визнані протиправними, зобов`язано поновити ОСОБА_1 пенсію за віком з вересня 2018 року, як місцевому жителю м. Краматорська та виплатити на особистий рахунок, відкритий у «Приватбанку». Пенсія і заборгованість, через банківську установу «Приватбанк», були їй виплачені лише 11 березня 2019 року, у зв`язку з чим у період з 01 вересня 2018 року до 11 березня 2019 року, вона була позбавлена засобів існування. Вказувала, що через зростання споживчих цін та знецінення коштів і інфляцію, яка становила майже 46 %, отримані нею пенсійні виплати за судовим рішенням у березні 2019 року у розмірі 12 022,47 грн суттєво знецінились. Також, щоб вижити, вона була змушена користуватися кредитними картками трьох банківських установ для задоволення життєво важливих потреб на харчування, ліки, транспорт та інше. Щоб уникнути значного зростання боргу перед банківськими установами вона мала своєчасно вносити обов`язкові платежі за користування кредитними лімітами, а оскільки вона не одержувала в той час пенсії, а інших доходів у неї не було, вона була змушена докладати додаткових зусиль для вирішення цих проблем, продавала свої речі через ломбарди та ринок, чим їй завдана додаткова матеріальна шкода. Загальний розмір завданої їй відповідачем матеріальної шкоди оцінювала в 35 612,03 грн, а у зв`язку із постійним знеціненням грошових коштів, вважала за справедливе збільшити її на 3 000,00 грн, що становить - 38 612,03 грн. 
Крім того, їй заподіяно і значну моральну шкоду, яка полягає у штучному створені умов, які вона розцінює як катування людини похилого віку. Через відсутність коштів вона вимушена була докласти значних зусиль, що привело до стресової ситуації, яка негативно вплинула на її здоров`я. Вважала, що їй завдано моральну шкоду у розмірі по 10 000,00 грн за кожний місяць невиплати пенсії, що складає в сумі 70 000,00 грн. Враховуючи зазначене, просила стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на її користь матеріальну шкоду в розмірі 38 612,03 грн та моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано. Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області в частині вимог про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 4 500,00 грн. В іншій частині рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати. 
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду,                  Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судом  норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:                       1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;                 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Згідно частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Ціна позову у даній справі становить 108 612 грн, що не перевищує                  ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200), спірна сума становить 4 500 грн. 
Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України                  суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню;
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім                   судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              С. Ю. Мартєв      
 
                                                                                                              В. М. Сімоненко