РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 року
м. Рівне

Справа № 570/863/19
Провадження № 22-ц/4815/897/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
судді-доповідача –                         Шимківа С.С.,
суддів: -           Бондаренко Н.В., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Шептицька С.С.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року (ухвалене у складі судді Кушнір Н.В., повний текст виготовлено 14 лютого 2020 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів,-

       в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 , житель с. Біла Криниця, Рівненського району, отримав від неї 24 тисячі гривень та 3 тисячі доларів, тобто суму, еквівалентну 5000,00 США станом на день передачі коштів, про що свідчить власноруч написана ним розписка, яка, відповідно до вимог ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 та ст. 1049 ЦК України, є розрахунковим документом.
16 січня 2017 року, ОСОБА_3 помер. Кошти, отримані від неї ОСОБА_3 , повернуті не були. Правонаступником останнього є відповідач - ОСОБА_2 .
Оскільки, зазначена розписка не містить посилання на строк виконання зобов`язання, в ній відсутні істотні умови договору позики, що було встановлено судом під час розгляду іншої справи, вважає, що вказані кошти є безпідставно збережені та підлягають поверненню спадкоємцем на підставі ст. 1212 ЦК України.
Просить стягнути із ОСОБА_2 безпідставно збережені кошти, що складає 5 тисяч доларів США, в національній валюті України за курсом НБУ станом на 28 січня 2019 року в розмірі 139 050 грн..
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів – відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем виникли саме боргові зобов`язання і саме незаконними діями відповідача були заподіяні збитки, позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав. Правовідносини, що склалися між сторонами, виключають застосування положень ст.1212 ЦК України, відповідач не є кінцевим вигодонабувачем, оскільки будь-якого майна від позивача не набував, ознаки безпідставного набуття відповідачем майна за рахунок позивача відсутні.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі стверджує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України, оскільки у відповідача, як у спадкоємця, присутні ознаки безпідставного набуття майна за рахунок позивача.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається та це встановлено судом, що 19 серпня 2011 року, ОСОБА_3 написав розписку про отримання від ОСОБА_1 24 000 грн., що було еквівалентом 3 000 доларів США.
ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16 січня 2017 року.
Згідно заповіту від 09 грудня 2016 року ОСОБА_3 усе своє майно заповів ОСОБА_2 , який своєчасно прийняв спадщину, подавши до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Кутецької В.В. заяву про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи №14/2017.
26 квітня 2018 року, ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , вартістю 31 600 грн..
06 червня 2019 року, позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача з претензією-вимогою про повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів у сумі 5 000 доларів США протягом 30 календарних днів з моменту отримання даної вимоги.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
У мотивувальній частині рішення судом встановлено, що з наданої позивачкою розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав від позивачки 24 000 грн. (3 000 доларів США) без зазначення суттєвих умов договору позики, а саме, в тексті розписки не зазначено, що кошти, отримані ОСОБА_3 , були ним отримані саме в борг, і що ОСОБА_3 зобов`язується їх повернути позивачці. Друга частина розписки взагалі не стосується позивачки, оскільки в ній ОСОБА_3 зобов`язується "віддати ОСОБА_4 2 000,00 доларів США за нанесення завданого йому збитку". З огляду на зазначене, в розписці відсутні істотні умови, які б характеризували викладене у розписці як договір позики.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Нормами гл. 83 ЦК України визначені загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту.
Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України.
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Згідно положень ст.1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Зі змісту ст. 5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до ч.1 п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. 
Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).
Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.
Зміст розписки про отримання коштів хоч і не свідчить, що в ОСОБА_3 виникли боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , з огляду на відсутність істотних умов договору позики, але свідчить, що гроші передавалися на договірній основі. Форма, зміст та умови договору був визначений його сторонами.
Тому, підстав для висновку про отримання ОСОБА_3 коштів незаконним способом, без відповідної правової підстави, колегія суддів не вбачає.
Дані обставини унеможливлюють застосування до правовідносин, що склалися між сторонами положень ст. 1212 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на власному тлумаченні норм матеріального права. 
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року - без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

       Суддя-доповідач                                          С.С. Шимків
Судді:                                                                 Н.В. Бондаренко
                С.В. Хилевич