Постанова
Іменем України 
15 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 326/952/16-к
провадження № 51-2505км20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
Головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
виправданих                                              ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2019 року й ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2020 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч 3 ст. 185, ч. 2 ст. 189 КК України;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_3 , раніше судимого – 26 квітня 1995 року вироком Запорізького окружного суду за ч. 5 ст. 19, ч. 6 ст. 19, ст. 93 п. «а», ч. 1 ст. 222, ст. 208, 42 КК України (в редакції 1960 року) до виключної міри покарання з конфіскацією майна; 07 липня 1995 року вказаний вирок переглянуто Верховним Судом України та замінено смертну кару на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією майна; 09 червня 2009 року ОСОБА_8 звільнився по відбуттю строку покарання,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця с. Ясна Поляна Оріхівського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого у 
АДРЕСА_4 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, українця та жителя АДРЕСА_5 , в силу 
ст. 89 КК України такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2019 року ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч 3 ст. 185 КК України, виправдано за недоведеністю вини у вчиненні ним даного кримінального правопорушення.
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, виправдано за недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення.
Органами досудового розслідування  ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 185 КК України за наступних обставин.
03 квітня 2015 року приблизно о 02:45 невстановлена під час досудового слідства особа шляхом злому навісного та внутрішнього замків торгівельного кіоску ПП « ОСОБА_11 », розташованого на території автовокзалу на 
АДРЕСА_6 , проникла до його приміщення.
Перебуваючи у приміщені вказаного кіоску, невстановлена під час досудового слідства особа, скориставшись відсутністю власників майна, а також відсутністю інших осіб, які могли б завадити їй вчинити злочин, умисно, з корисливих мотивів, таємно скоїла крадіжку майна, яке належить  потерпілій ОСОБА_11 на загальну суму 6 491,10 грн, чим спричинила останній матеріальну шкоду на вказану суму.
В подальшому невстановлена під час досудового слідства особа за попередньою домовленістю з ОСОБА_7 , з метою приховування слідів злочину, а також своєї причетності до його вчинення, залишила викрадене майно у підвальному приміщенні домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , яке перебуває у користуванні ОСОБА_7 , де він його зберігав у період часу з 
03 квітня 2015 року до 08 вересня 2015 року. 08 вересня 2015 року вказане майно було виявлено та вилучено під час обшуку співробітниками Приморського РВ ГУМВС України в Запорізькій області.
Крім зазначеного, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувалися у вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами (вимаганні), вчиненому повторно та за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 – у вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами (вимаганні), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, за наступних обставин.
28 квітня 2015 року ОСОБА_7 з метою реалізації свого злочинного наміру, маючи намір на заволодіння чужим майном, а саме – грошима у сумі 25 000 грн, що належать ОСОБА_12 , домовився про зустріч у кафе «Оазис», розташованому на вул. Мелітопольське шосе в м. Приморську Запорізької області з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Заздалегідь розподіливши між собою ролі, а саме – ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 повинні були вчиняти погрози спричинення насилля над ОСОБА_12 з метою спонукання його до передачі їм зазначеної суми грошей за начебто неправомірно укладену угоду купівлі-продажу ОСОБА_12 автомобіля, а ОСОБА_7 , використовуючи своє давнє знайомство з потерпілим, повинен був разом з ОСОБА_13 вчиняти психологічний вплив на ОСОБА_12 з метою спонукання вчинити дії щодо передачі грошей вказаним особам на їх вимогу.
Так, 29 квітня 2015 року у приміщенні кафе «Оазис» ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 стали вимагати у ОСОБА_12 передати їм гроші в сумі 
25 000 грн за начебто неправомірну угоду щодо продажу автомобіля, який належав ОСОБА_14 . При цьому вони, використовуючи свою чисельну перевагу, висловлювали погрози фізичного насильства над ОСОБА_12 та членами його родини в разі невиконання їх вимог.
В свою чергу, ОСОБА_8 демонстрував ОСОБА_12 розкладний ніж, крутив його в своїх руках, чим надавав реальності погрозам щодо фізичного насильства над потерпілим та членам його родини.
Після того, як ОСОБА_12 відмовився передавати гроші вказаним особам, ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_7 та попросив його приїхати до вказаного кафе.
Прибувши до кафе «Оазис», ОСОБА_7 зробив вигляд, що не знайомий з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . При цьому він, користуючись своїм близьким знайомством з ОСОБА_12 , запропонував йому добровільно виконати вимоги вказаних осіб та підтвердив реальність їх погроз щодо можливого фізичного насильства відносно ОСОБА_12 та членів його родини в разі не виконання вимог про передачу грошей.
Через погрози фізичного насильства ОСОБА_12 погодився на вимоги щодо передачі грошей. 
Після цього він поїхав до свого батька ОСОБА_15 та разом з ним 29 квітня 
2015 року приблизно о 17:00 приїхали до кафе «Оазис».
В подальшому ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 стали висловлювати погрози фізичного насильства відносно ОСОБА_15 , якщо не будуть виконані їх вимоги щодо передачі грошей ОСОБА_12 . При цьому ОСОБА_8 в своїх руках тримав розкладний ніж, який періодично направляв у бік потерпілого та його батька, висловлюючи при цьому погрози фізичного насильства та надаючи їм реалістичності.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду  від 18 березня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Суть доводів касаційної скарги прокурора зводиться до того, що він не погоджується із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій щодо виправдання ОСОБА_7 за: ч. 5 ст. 27, ч 3 ст. 185, ч. 2 ст. 189 КК України та виправдання  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 189 КК України, оскільки, на його думку, в матеріалах кримінального провадження наявна достатня сукупність доказів вини зазначених осіб у вчиненні даних злочинів, що за умови дослідження доказів здобутих в результаті проведення НСРД, повністю підтверджують вину вказаних осіб у вчиненні інкримінованих їм злочинів. 
Разом з цим, прокурор зазначає, що судами не надано належну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_15 стосовно обставин вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, що призвело до трактування їх показань на користь  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Також прокурор не погоджується із висновками судів нижчих ланок про визнання недопустимими доказами матеріалів НСРД. Зазначає, що після завершення досудового розслідування сторона обвинувачення не мала у своєму розпорядженні ухвал слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД. 
З вказаних вище мотивів, вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ч. 3 
ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не надав всіх відповідей на доводи його апеляційної скарги та належним чином не вмотивував свого рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу не подавались.
В судовому засіданні прокурор, ОСОБА_8 ,  ОСОБА_7 та його захисник 
заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, виправданих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора не підлягає задоволення з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.  
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним. 
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні  кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.
Ухвалюючи виправдувальний вирок за пред`явленим обвинуваченням 
ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.
Так, пособником згідно з ч. 5 ст. 27 КК України є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншим співучасникам, а також особа, яка заздалегідь обіцяла приховати злочинця, знаряддя чи засоби вчинення злочину, сліди злочину чи предмети, здобуті злочинним шляхом, придбати чи збути такі предмети, або іншим чином сприяти приховуванню злочину.
Переховуванням злочинця, знарядь чи засобів злочину, слідів злочину чи предметів, здобутих злочинним шляхом, а також придбання та збут таких предметів утворюють пособництво лише у випадку, коли вони будуть обіцяними до початку вчинення злочину чи під час його вчинення.
Не обіцяне заздалегідь переховування злочинця, знарядь чи засобів злочину, слідів злочину чи предметів, здобутих злочинним шляхом, придбання та збут таких предметів не є пособництвом. Особи, які вчинили ці діяння, підлягають кримінальній відповідальності лише у випадках, передбачених ст. ст. 198 та 396 КК України.
Мотивуючи своє рішення про виправдування ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні вказаного злочину, суд першої інстанції зокрема зазначив, що в обґрунтування причетності ОСОБА_7 до злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 185 КК України, прокурором було надано протокол обшуку домоволодіння від 08 вересня 2015 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_7 , диск із записом вказаної слідчої дії, а також протокол огляду предметів від 09 вересня 2015 року, вилучених під час обшуку, проведеного 08 вересня 2015 року.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, доказів того, що невстановлена під час досудового слідства особа, яка скоїла крадіжку майна, з метою приховування слідів злочину, а також своєї причетності до його вчинення, заздалегідь домовилась з ОСОБА_7 та залишила викрадене майно у підвальному приміщенні домоволодіння, яке перебуває у користуванні ОСОБА_7 , суду стороною обвинувачення взагалі не надано.
Разом з цим, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Суд відповідно до вимог ст. 94 КПК України у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів, у тому числі показанням  ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_11 та дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурором не доведено в суді наявність в діях  ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч 3 ст. 185 КК України, а саме - об`єктивної ознаки пособництва, зокрема обіцяне заздалегідь переховування слідів злочину. Отже, суд виправдав ОСОБА_7 з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч 3 ст. 185 КК України обвинуваченим   ОСОБА_7 .
Разом з цим, відповідно до положень ст. 92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у тому числі й допустимості доказів, покладається на сторону, що їх подає. Тобто, пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.
За змістом ст. 23, ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості й достатності доказів на підставі їх безпосереднього дослідження,  оцінюючи   всі фактичні дані в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист. 
Як убачається з матеріалів справи, обвинувачення ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК Україниґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_12 та свідка 
ОСОБА_15 , а також доказах, здобутих у результаті НСРД.
За частиною 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_12 під час його допиту судом першої інстанції пояснив, що коли обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 сказали йому, що він повинен повернути гроші за перепроданий автомобіль, то вони йому не погрожували. Натомість, сам потерпілий сказав обвинуваченому ОСОБА_7 , коли той приїхав у кафе, що ОСОБА_12 сам «покладе» обвинувачених. Будь-якими предметами ОСОБА_12 ніхто не погрожував, в руках у ОСОБА_8 були чотки, потерпілому здалось, що це був ніж. ОСОБА_12 впевнений, що ножа у 
ОСОБА_8 не було. Потерпілий не зміг пояснити суду, чому в заяві про вчинений злочин він зазначив, що у одного з обвинувачених в руках був ніж. Обвинувачені також не висловлювали погроз щодо сім`ї потерпілого. Те, що у потерпілого можуть бути проблеми, якщо він не поверне гроші, ОСОБА_12 сказав ОСОБА_7 , але його слова потерпілий не сприйняв як погрозу. Обвинувачених потерпілий не боявся, оскільки останній займався боксом. 
Заяву в поліцію він написав у той же день.
Свідок ОСОБА_15 також пояснив суду, що з його сином була розмова про повернення коштів, але погроз під час розмови не було. Заяву в поліцію ні він, ні його син писати не збирались. Написати заяву про злочин запропонували працівники поліції.
Разом з цим, у ході судового розгляду ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 заперечували свою причетність до вчинення інкримінованого їм злочину. Так, ОСОБА_7 пояснив, що він зустрічався з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з питань відкриття залу по боксу, вони 
ОСОБА_12 не погрожували, ОСОБА_7 лише запропонував потерпілому сплатити різницю вартості перепроданого автомобіля, ножа потерпілому ніхто не демонстрував, перешкод для виходу з кафе останньому не було. Обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що погроз на адресу потерпілого вони не висловлювали, гроші у нього не вимагали. Згідно з поясненнями ОСОБА_8 в руках у нього були ключі, з потерпілим він взагалі не спілкувався, будь-якого конфлікту з ОСОБА_12 у них не було. ОСОБА_10 пояснив суду, що він взагалі в кафе не заходив, потерпілого не бачив.
Така версія вказаних обвинувачених вимагала переконливого спростування її шляхом надання суду  прокурором доказів, допустимість яких він мав довести, зокрема отриманих у результаті НСРД.
Отже, надання стороною обвинувачення процесуальних документів, які безспірно підтверджують наявність правових підстав для проведення НРСД, було необхідним для цілей кримінального провадження. Інакше суду не забезпечено можливості перевірки допустимості даних, отриманих у ході проведення НРСД.
В свою чергу, Верховний Суд вже зазначав (постанова Великої Палати від 
16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к), принцип змагальності є наскрізним, і після передачі кримінального провадження до суду, саме суд за наслідками безпосереднього дослідження кожного доказу в змагальній процедурі має їх проаналізувати й оцінити з додержанням норм ст. 94 КПК України.
На етапі досудового розслідування сторони відповідно до статті 290 КПК України повинні розкрити всі докази, які є у їхньому розпорядженні. Однак оцінка належності, достовірності та допустимості кожного із доказів буде здійснюватися судом, який, аналізуючи кожен із доказів, повинен дослідити процесуальні документи (ухвали, постанови, клопотання тощо), що стали підставою для отримання будь-якого з доказів.
Відповідно до частини першої статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.
Таким чином, докази у вигляді результатів НСРД повинні бути відкриті стороні захисту у порядку, визначеному статтею 290 КПК України. Однак процесуальні документи, в тому числі ухвали слідчого судді, про дозвіл на проведення НСРД у виключних випадках можуть бути надані й під час розгляду справи в суді.
У матеріалах даного кримінального провадження немає документів, які б свідчили про те, що сторона обвинувачення у цій справі вживала яких-небудь заходів для розкриття ухвал слідчого судді, які стали підставою для проведення НСРД. Ні клопотання прокурора про розсекречення відповідних ухвал, ні відмови комісії з конкретних причин про таке розсекречення матеріали справи не містять. Таким чином, у цій справі вимоги статті 290 КПК України щодо відкриття стороні захисту відповідних матеріалів стороною обвинувачення виконані не були.
Враховуючи наведене вище та факт ненадання прокурором ухвал, які є підставою для проведення НСРД, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що в даному випадку матеріали НСРД в силу ст.ст. 86-89 КПК України є недопустимим доказами. З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.
Тому рішення місцевого суду про недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, в якому обвинувачувались ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 є обґрунтованим.
Переконливих доводів про протилежне в касаційній скарзі прокурора не наведено та перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10  за апеляційною скаргою прокурора, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, які є аналогічними доводам поданої касаційної скарги, проаналізував їх, дав на них достатньо переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.
Перевіркою правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів не встановлено 
будь-яких порушень, оскільки суд для прийняття відповідного судового рішення, згідно до положень ст. 94 КПК України оцінює докази здобуті саме в конкретному кримінальному провадженні з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку. З цих підстав доводи прокурора про неправомірне виправдання  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів є неспроможними.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу прокурора має бути залишено без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 
2019 року й ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є  остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                       ОСОБА_3