Справа № 340/94/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/828/20 
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
з участю представника відповідача ОСОБА_1 Т ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Верховинського районного суду, ухвалене у складі судді Бучинського А.Б. 11 грудня 2017 року в селищі Верховина, 
в с т а н о в и в:
В лютому 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 10.01.2007 рокуміж ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №IFVWGA00000025, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 17 500 доларів США на термін до 09.01.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позичальник належним чином не виконував зобов`язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого станом на 02.02.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 15 067,14 доларів США, що за курсом НБУ відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.02.2015 року складає 383 308,04 грн., з яких: 8 250,97 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 774,74 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 820,25 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2 221,18 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати.
Рішенням Верховинського районного суду від 11 грудня 2017 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що відповідно до висновку №23 судово-економічної експертизи від 11.07.2017 року, призначеної на підставі ухвали суду за клопотанням сторони відповідача, судовим експертом встановлено, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника на суму 15 067,14 доларів США станом на 02.02.2016 року не відповідає умовам кредитного договору №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року та первинним бухгалтерським документам щодо видачі та погашення кредиту, процентів, комісії та пені за цим кредитним договором. Суд надіслав копію висновку судово-економічної експертизи позивачу з пропозицією дати обґрунтування з приводу вказаного доказу, який перебуває в суперечності із представленим розрахунком заборгованості, однак позивач пропозицію суду залишив без уваги, подав до суду заяву, якою підтримав первісні позовні вимоги, а сам розгляд справи просив проводити без участі його представника. З урахуванням того, що позивач, в порушення вимог статті 60 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості відповідача, а суд на підставі наявних доказів позбавлений можливості самостійно встановити реальний розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками та іншими платежами за умовами кредитного договору, вважав за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 11 грудня 2017 року без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року вищевказану постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не взято до уваги надані позивачем докази, а також розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору. Ці докази відповідачем не спростовані. Підписуючи заяву, відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами кредитного договору та згоден з ними.
Судом не враховано, що згідно постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Тобто факт укладення договору та отримання грошових коштів є доведеним. Крім того, судом проігноровано, що сторони визнали факт укладення кредитного договору.
Обґрунтовуючи оскаржуване рішення, суд зіслався на результати експертизи, згідно якої експертом встановлено достовірний факт передачі позичальнику коштів в сумі 10 000 доларів США, а щодо видачі позивальнику 7 500 доларів США підтверджуючих документів немає. Проте, в пункті 2.1.3 кредитного договору передбачено страхування предмету іпотеки та позичальника у випадку ненадання позичальником доказів укладення договорів страхування з іншими страховими компаніями. Пунктом 7.1 кредитного договору встановлено надання кредиту у вигляді кредитної лінії у розмірі 17 500 доларів США. Отже, страхові платежі виплачувались банком за рахунок кредитної лінії та зараховувались на тіло кредиту.
Суд проігнорував усі надані банком докази, перекрутив позицію відповідача щодо визнання ним заборгованості та висновки експерта і ухвалив рішення з порушенням закону.
З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В засідання апеляційного суду представник апелянта не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.
З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечив, посилаючись на висновок експертного дослідження від 27.06.2019 року, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року відсутня, а тому просив залишити скаргу без задоволення та рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 10.01.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №IFVWGA00000025, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит на строк з 10.01.2007 року по 09.01.2017 року включно у розмірі 17 500 доларів США на реконструкцію житлового будинку, а також у розмірі 2 125 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Погашення кредиту повинно проводитися в строки відповідно до графіку погашення кредиту, який є невід`ємним додатком до даного договору (т. 1 а.с. 10-12). 
Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 02.02.2016 року становить 15 067,14 доларів США, з яких: 8 250,97 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 774,74 доларів США – заборгованість по процентах за користування кредитом, 820,25 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2 221,18 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1 а.с. 4-8).
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо розмір процентів договором не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами частини 2 статті 1048 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу
В силу статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення (невиконання) зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1 та 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Судом встановлено та вбачається з розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_3 , проведеного позивачем за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року, що станом на січень 2007 року у відповідача наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 000 доларів США, а з урахуванням часткової сплати станом на 26.07.2007 року уже наявна заборгованість по тілу кредиту у розмірі 16 404,23 доларів США, тобто на 7 500 доларів США більше.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представники відповідача протягом усього часу розгляду справи заперечували факт отримання позичальником 7 500 доларів США, на які починаючи з 26.07.2007 року збільшено тіло кредиту, та підтверджували фактичне отримання тільки 10 000 доларів США.
Згідно висновку №23 судово-економічної експертизи від 11.07.2017 року, призначеної на підставі ухвали суду першої інстанції від 28.11.2016 року за клопотанням сторони відповідача, судовим експертом встановлено, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_3 на суму 15 067,14 доларів США станом на 02.02.2016 року не відповідає умовам кредитного договору №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року та первинним бухгалтерським документам щодо видачі та погашення кредиту, процентів, комісії та пені за цим кредитним договором.
Експертом встановлений достовірний факт передачі позичальнику коштів в сумі 10 000 доларів США. 26.07.2007 року залишок поточної заборгованості банком збільшено з 8 904,23 доларів США до 16 404,23 доларів США, тобто на 7 500 доларів США, однак підтверджуючі документи про видачу позичальнику цих коштів відсутні.
Тобто, експертом категорично встановлено, що первинними банківськими документами надання позичальнику кредитних коштів в сумі 7 500 доларів США, як передбачено умовами кредитного договору №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року, не підтверджується.
Експертом у відповіді на питання про фактичний залишок заборгованості позичальника ОСОБА_3 зазначено, що зробити фактичний розрахунок заборгованості від одержаних позичальником 10 000 доларів США неможливо у зв`язку із відсутністю графіка погашення кредиту.
Ухвалою апеляційного суду від 17.06.2020 року, на виконання вказівок Верховного Суду, які містяться в постанові від 03.06.2020 року, витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , станом на 02.02.2016 року з урахуванням умов кредитного договору та установленого судами факту отримання ОСОБА_3 кредиту у розмірі 10 000 доларів США.
Однак, ухвала апеляційного суду про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» надати суду вказаний розрахунок заборгованості залишилась не виконаною.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).
Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
22.06.2020 року представником відповідача надано суду висновок експертного дослідження №1201/1213/19-28 від 27.06.2019 року, проведеного за заявою адвоката Парфана Т.Д. експертом Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз А.В.Безручко. 
Згідно висновку експертного дослідження від 27.06.2019 року (т. 3 а.с. 212-225) залишок заборгованості позичальника ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» по тілу кредиту, процентах, прострочених процентах, комісії, простроченій комісії за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року станом на 24.05.2019 року відсутній за умови, що погашення кредиту здійснювалось за класичним методом.
За повідомленням представника відповідача такий висновок в позивача є. 
Проте, представником позивача не надано суду доказів, які б спростували висновок експерта, як і не надано графіку погашення кредитних коштів за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року, виходячи з тіла кредиту в розмірі 10 000 доларів США.
З огляду на викладене та з урахуванням наведених норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, норм процесуального права щодо обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3  про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з їх недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги щодо визнання сторонами факту укладення кредитного договору для вирішення спору не мають значення, оскільки відповідач не оспорює факт укладення кредитного договору, а заперечує отримання від банку 7 500 доларів США кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що 7 500 доларів США, які включені банком до розміру заборгованості, це оплата банком страхових платежів замість позичальника, є необґрунтованими, оскільки судом не встановлено обставин щодо сплати банком страхових платежів. Також такі доводи суперечать умовам кредитного договору, якими передбачено, що банк зобов`язався надати кредит у розмірі 17 500 доларів США на реконструкцію житлового будинку, а також окремо 2 125 доларів США на сплату страхових платежів.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.
Пунктами 1 та 2 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними справами.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 11 грудня 2017 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року