УХВАЛА

20 липня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/7186/19 

Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д.- головуючий, судді: Баранець О.М., Губенко Н.М., Вронська А.О., Кролевець О.А., Ткач І.В., Стратієнко Л.В., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Півень А.Л.,
          
представників учасників справи:
представник позивача: Мостепанюк В.І.;
представник позивача: Таболін О.С.;
представник відповідача 2: Архіпов О.Ю.;
представник третьої особи: Русскіна О.В.;

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до якої приєдналося Публічне акціонерне товариство "Дельта банк"

на ухвалу Господарського суду міста Києва
(суддя Демидов В.О.) 
від 16.09.2019

та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Ходаківська І.П., судді - Владимиренко С.В., Корсак В.А.)
від 27.11.2019

у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до 1) ОСОБА_1 ,
2) ОСОБА_2 ,
3) ОСОБА_3 ,
4) ОСОБА_4 ,
5) ОСОБА_5 ,
6) ОСОБА_6 ,
7) ОСОБА_7 ,
8) ОСОБА_8 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство "Дельта банк"

про відшкодування шкоди у розмірі 19 827 913 290,22 грн.

1.          Короткий зміст позовних вимог.

1.1.          У червні 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до: 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_2 ; 3) ОСОБА_3 ; 4) ОСОБА_4 ; 5) ОСОБА_5 ; 6) ОСОБА_6 ; 7) ОСОБА_7 ; 8) ОСОБА_8 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство "Дельта банк" про відшкодування шкоди у розмірі 19   827   913 290,22 грн.

1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі, як пов`язані з ПАТ "Дельта банк" особи (керівники банку, члени комітетів правління банку, особи, які мають істотну участь у банку), допустили вчинення банком протягом 2012 - 2014 років кредитування за 12 кредитними операціями, які є збитковими та направлені на виведення коштів банку і задоволення потреб групи компаній, пов`язаних з керівниками та власниками істотної участі банку, що призвело до втрати банком ліквідності, неможливості виконання зобов`язань перед вкладниками, визнання банку неплатоспроможним та завдання банку, вкладникам та іншим його кредиторам шкоди на загальну суму по всім 12-ти кредитним договорам в розмірі 19   827   913 290,22 грн. 

1.3.          Фонд стверджує, що відповідно до реєстру акцептованих вимог кредиторів розмір зобов`язань банку перевищує оціночну (ринкову) вартість ліквідаційної маси ПАТ "Дельта банк" (недостатність майна банку на суму 36 556 260 053,67 грн), у зв`язку з цим вважає, що відповідачі згідно з вимогами частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", частини 11 статті 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 1190 Цивільного кодексу України, статті 89 Господарського кодексу України несуть солідарну відповідальність за завдану шкоду в розмірі 19   827   913 290,22 грн.

2.          Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

2.1.          Господарський суд міста Києва ухвалою від 16.09.2019 позовну заяву було залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, оскільки після відкриття провадження судом було з`ясовано, що позивачем порушено   правила об`єднання   позовних вимог.

2.2.          Суд першої інстанції, враховуючи висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18 та у постанові від 15.02.2019 у справі   № 910/11811/18, щодо застосування частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, зазначив, що: 

(1)          вимоги про стягнення шкоди за кожною із кредитних операцій (за   дванадцятьма   договорами кредитної лінії, укладеними між АТ "Дельта Банк" та позичальниками, за якими виникла прострочена заборгованість,   а також договорами поруки) є самостійними вимогами, які не пов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказами та не є основними і похідними одна від одної, і сумісний розгляд таких позовних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені статтею 195 Господарського процесуального кодексу України;

(2)          кожна кредитна операція є самостійним правовідношенням, що є підставою для виникнення у сторін цього правовідношення цивільних прав і обов`язків. У випадку наявності порушень, які були допущені як під час укладення відповідного кредитного договору, так і при його виконанні, утворюють окремий склад цивільно-правового прововідношення, що характеризуються самостійними цивільно-правовими наслідками. Встановлення обставин вчинення кожної з цих операцій засвідчується доказами, які не є пов`язаними між собою (різні кредитні договори, договори забезпечення тощо);

(3)          критерії пов`язаності позичальників між собою та схожості переважної більшості забезпечень цих кредитів, що наводить позивач в обґрунтування об`єднання вимог в одному позові, не є достатніми для застосування правил об`єднання позовів у розумінні   статті 173 Господарського процесуального кодексу України;

(4)          об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки. Сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, збільшує коло учасників процесу, ускладнює розгляд та вирішення справи. Об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду.

2.3.          27.11.2019 суд апеляційної інстанції ухвалив постанову, якою залишив без змін ухвалу, погодившись з висновками суду першої інстанції, що: 

(1)          позивач порушив правила об`єднання позовних вимог, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на підставі різних кредитних договорів з окремими до них договорами забезпечення виконання зобов`язання (поруки), які є різними за предметом, обсягом зобов`язань та строками виконання, а також на різних рішеннях, які приймались пов`язаними з банком особами окремо по кожному із 12 кредитних договорів, що має наслідком дослідження окремо кожного рішення, договору та окремо - заборгованості, яка виникла з різних підстав, що повинно підтверджуватися окремими, не пов`язаними між собою доказами;

(2)          сумісний розгляд таких позовних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені статтею 195 Господарського процесуального кодексу України, що свідчить про порушення правил об`єднання позовних вимог.

2.4.          Аргументи Фонду стосовно того, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин, зробивши висновок про необхідність дослідження кожної кредитної операції, яка є самостійним правовідношеннями, суд апеляційної інстанції відхилив та зауважив, що у позовній заяві позивачем наведені обставини видачі кредитних коштів за договорами кредитної лінії з визначенням групи пов`язаних осіб, які брали участь у прийнятті рішень щодо вчинення конкретної кредитної операції, тобто визначено окремий суб`єктний склад за кожною кредитною операцією, яка на думку позивача, призвела до завдання шкоди, зазначені різні суми завданої шкоди за кожною з кредитних операцій, і без надання правової оцінки кожному правовідношенню з метою встановлення наявності вини та умислу у діях відповідачів, що завдали шкоду банку та його вкладникам, неможливо вирішити спір по суті та встановити розмір завданих збитків.

2.5.          Доводи Фонду стосовно того, що відповідно до пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, лише за наявності одночасно двох обставин: (1) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статті 173 цього Кодексу; (2) позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк, про що свідчить вживання законодавцем єднального сполучника "і", апеляційний господарський суд відхилив, зазначивши, що порушення правила об`єднання позовних вимог, встановлених у статті 173 Господарського процесуального кодексу України, не є підставою для залишення позовної заяви без руху відповідно до статті 174 цього Кодексу, тому у суду відсутній обов`язок залишати заяву, подану без дотримання правил об`єднання позовних вимог - без руху, з встановленням строку на усунення таких недоліків, а під поняттям "усунення недоліків" треба розуміти самостійне роз`єднання позивачем своїх позовних вимог, що не передбачає попередньо залишення судом без руху такої заяви.

2.6.          Суд апеляційної інстанції не погодився з доводами Фонду, що судом першої інстанції проігноровано положення частини 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої суду надано право з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька у самостійне провадження, зазначивши, що норма цієї статті встановлює саме право, а не обов`язок суду на роз`єднання позовних вимог. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та виклад позиції інших учасників справи.

3.1.          У касаційній скарзі Фонд просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, статей 11, 543, 1166, 1190 Цивільного кодексу України, статті 42 Закону України "Про банки та банківську діяльність" та порушення норм частини 1 статті 5, статті 14, частин 1, 2 та 6 статті 173, частини 1 статті 174, пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України. 

3.2.          В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що: 

3.2.1.          суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив зміст норми, що закріплений у пункті 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, зазначивши, що під поняттям "усунення недоліків" слід розуміти як самостійне роз`єднання позивачем своїх позовних вимог. Скаржник вважає, що вживання законодавцем єднального сполучника "і" означає, що залишення позову без розгляду з підстав порушення правил об`єднання позовних вимог (без додержання вимог, викладених у статті 173 Господарського процесуального кодексу України) можливе виключно у разі неусунення позивачем недоліків позовної заяви у строк, установлений судом; 

3.2.2.          суди неправильно застосували на стадії підготовчого позовного провадження частину 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, якою врегульовано питання, пов`язані з можливістю відкриття провадження у справі; 

3.2.3.          суди не врахували, що відповідно до висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що викладений у пункті 18 постанови від 22.01.2019 у справі № 910/16706/17, залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України з підстав неусунення позивачем недоліків позовної заяви у встановлений судом строк є безпідставним, оскільки місцевим господарським судом ухвалою було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, при цьому не було встановлено недоліків позовної заяви, як і не було встановлено способу та строку їх усунення. 

У справі, що переглядається, ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2019 було залишено позовну заяву без руху з підстав несплати позивачем судового збору за подання позовної заяви та ненадання доказів, що підтверджують обставини обґрунтування позовних вимог, засвідчених належним чином, і не було встановлено такого недоліку позовної заяви, як порушення правил об`єднання позовних вимог; 

3.2.4.          суди порушили норму частини 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, яка надає суду право з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства;

3.2.5.          суди неправильно визначили характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, зробили помилковий висновок про необхідність дослідження кожної вказаної у позовній заяві кредитної операції/операції з надання поруки, яка є самостійним правовідношенням. Фонд звертає увагу, що предметом спору у цій справі є солідарне відшкодування шкоди, заподіяної посадовими особами банку, внаслідок прийняття останніми необґрунтованих і недобросовісних рішень у складі колегіальних органів управління АТ "Дельта Банк" (кредитний комітет та спостережна рада банку), і предметом доказування є оцінка актів (рішень) органів суб`єкта господарювання (спостережної ради/кредитного комітету АТ "Дельта Банк"), їх посадових і службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, а не цивільно-правових угод з кредитування та надання банком майнового поручительства. На думку скаржника, аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах сформульована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 757/75149/17-ц; 

3.2.6.          суди порушили норму статті 14 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, та не застосували норми статей 543, 1166, 1190 Цивільного кодексу України, статті 42 Закону України "Про банки та банківську діяльність", відповідно до яких Фонд має право на звернення до суду з позовом до усіх боржників щодо відшкодування шкоди солідарно;

3.2.7.          суди не врахували висновків, що сформульовані у постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 905/1729/18, що наявність тільки однієї вимоги виключає можливість порушення правил об`єднання позовних вимог в одній позовній заяві, а також у постанові від 14.01.2019 у справі № 905/1246/18 - згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд;

3.2.8.          суди безпідставно керувалися висновками, що викладені у постановах колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18, від 15.02.2019 у справі № 910/11811/18, оскільки не брали до уваги, що спірні правовідносини у цих справах та у справі, що переглядається, не є подібними. 

Так, у цій справі, на відміну від справ № 916/2733/18 та № 910/11811/18, питання про залишення позову без розгляду вирішувалось вже після відкриття провадження у справі. Окрім того, у справі № 910/7186/19 заявлена одна вимога про стягнення шкоди солідарно з відповідачів. Натомість у справі № 910/11811/18 було заявлено 10 однорідних позовних вимог до 10 груп відповідачів, і в цій справі Верховний Суд зазначив, що кожна вимога має бути пред`явлена окремо до кожної із груп відповідачів.

3.3.          Окрім того, у касаційній скарзі Фонд заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки на законодавчому рівні існує колізія між положеннями частин 1, 2 статті 174, частин 11, 13 статті 176 та пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України щодо усунення недоліків у встановлений судом строк у випадку порушення правил об`єднання позовних вимог, і існує потреба у наданні Великою Палатою Верховного Суду висновку щодо правильності застосування положень статті 173 Господарського процесуального кодексу України у справах, ініційованих Фондом у порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

3.4.          Заявник наголошує, що ця проблема наявна не в одній справі, а вже існує у 25 справах (пред`явлено 25 позовів, з яких у 15 відкрито провадження), і можуть виникнути в інших справах, оскільки загальна кількість банків, виведення з ринку яких здійснювалось (здійснюється) становить 95. При цьому, Фонд наголошує, що у 4 справах суди ухвалили рішення по суті, що свідчить про неоднакову судову практику та породжує проблему правової визначеності.

3.5.          У лютому 2020 року ПАТ "Дельта Банк" звернулося до Верховного Суду із заявою про приєднання до касаційної скарги Фонду, просить скаргу задовольнити. 

3.6.          Банк звертає увагу, що на сьогодні у провадженні Великої Палати Верховного Суду розглядається справа за позовом Фонду, що діє як ліквідатор ПАТ "Акціонерний банк "Укоопспілка", про стягнення 76 929 136,71 грн шкоди, заподіяної пов`язаними особами. У межах цієї справи суд вирішив спір по суті, хоча розмір шкоди визначено за 5 окремими договорами купівлі-продажу цінних паперів.

3.7.          Банк також зазначає, що відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 757/75149/17-ц, предметом перевірки національними судами у цій справі є акти (рішення) органів управління банку та їх посадових і службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, а не цивільно-правових угод, на підставі яких банк здійснював активні операції, як помилково вважали суди, залишаючи без розгляду позов Фонду у цій справі.

3.8.          У відзиві на касаційну скаргу відповідач -2 просить залишити ухвалу та постанову без змін, а скаргу - без задоволення, зазначаючи, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано залишив позов без розгляду відповідно до пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позовна заява була подана без додержання вимог, викладених у   статті 173   Господарського процесуального кодексу України, і позивач фактично не міг усунути зазначені недоліки позовної заяви (процедура встановлення та усунення недоліків у зв`язку з порушенням правил об`єднання у Кодексі не передбачена).

3.9.          22.06.2020, після передачі справи на розгляд судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, представник ОСОБА_2 , адвокат Архіпов О.Ю., подав письмові пояснення, в яких зазначив про відсутність підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18, оскільки заявлені вимоги про солідарне стягнення з відповідачів шкоди у конкретно визначеному позивачем за кожним правочином розмірі є самостійними вимогами, які штучно об`єднані в одну вимогу, однак не пов`язані ані підставами виникнення, ані учасниками правовідносин, ані поданими доказами, а також не є основними і похідними одна від одної.

Представник ОСОБА_2 також зауважив, що хоча чинний Господарський процесуальний кодекс України дійсно не мітить таку підставу для повернення (залишення) позову без розгляду, як "сумісний розгляд цих вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору", слід виходити з того, що таке об`єднання позовних вимог суперечитиме завданню господарського судочинства.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4.1.          Направляючи цю справу на розгляд палати, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду висловила намір відступити від висновку щодо застосування частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18.

4.2.          Мотивуючи своє рішення, колегія суддів зазначала, що якщо кредитор (позивач у справі) у позові заявляє одну вимогу до всіх відповідачів, як солідарних божників, то має місце процесуальна співучасть (предметом спору є спільні обов`язки відповідачів), і наявність тільки одної вимоги виключає можливість порушення правил об`єднання позовних вимог в одній позовній заяві. Колегія суддів вважала, що у справі має місце обов`язкова процесуальна співучасть, що обумовлено матеріально-правовою вимогою заінтересованої особи (позивача у справі) до кількох боржників та природою солідарного обов`язку, а не об`єднання позовних вимог, що виключає висновок про порушення правил об`єднання позовних вимог в одній позовній заяві.

4.3.          У раніше ухваленому рішенні від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18 Верховний Суд дійшов таких висновків: 

(1)          Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому, в розумінні частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

(2)          Кожна кредитна операція є самостійним правовідношенням, що є підставою для виникнення у сторін цього правовідношення цивільних прав і обов`язків. У випадку наявності порушень, які були допущені як під час укладення відповідного кредитного договору, так і при його виконанні, утворюють окремий склад цивільно-правового прововідношення, що характеризуються самостійними цивільно-правовими наслідками. Встановлення обставин вчинення кожної з цих операцій засвідчується доказами, які не є пов`язаними між собою (різні кредитні договори, договори забезпечення тощо). 

(3)          Отже, вимоги про стягнення шкоди у конкретно визначеному позивачем за кожним окремим кредитним договором розмірі є самостійними вимогами, які не пов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказам та не є основними і похідними одна від одної, оскільки від задоволення одних не залежить задоволення інших. 

(4)          Критерії пов`язаності позичальників між собою та схожості переважної більшості забезпечень цих кредитів, що наводить позивач в обґрунтування об`єднання вимог в одному позові, не є достатніми для застосування правил об`єднання позовів у розумінні статті 173 Господарського процесуального кодексу України. 

4.4.          Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

4.5.          Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (пункт 6 частини 2 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

4.6.          З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54),від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)).

4.7.          Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти неї, судова палата щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18, щодо застосування частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах, але вважає, що є підстави для передачі справи № 905/361/19 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду з огляду на наступне.

4.8.          У справі, що переглядається, після відкриття провадження у справі, але до початку розгляду справи по суті судом було встановлено, що позов подано без додержання вимог, викладених у частині 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, і застосовано наслідки, які визначені у пункті 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, який встановлює, що суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

4.9.          Як вже зазначалось, відповідно до частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Отже, за замістом цієї норми порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги (1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна. 

4.10.          Крім того, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть і відповідати наведеним критеріям, проте підпадають під заборони, прямо визначені в частинах 4, 5 статті 173 Господарського процесуального кодексу України. 

4.11.          Зокрема, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, а також, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

4.12.          Водночас, у частині 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

4.13.          Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання господарського судочинства. 

4.14.          Таким чином, згідно з пунктом 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд має право залишити позов без розгляду лише у разі, якщо відповідно до закону встановлено прямо заборону об`єднання в одне провадження кількох вимог (частини 4 та 5 статті 173 Господарського процесуального кодексу України) і роз`єднання заявлених позовних вимог є неможливим.

4.15.          При цьому, слід враховувати, що у такому разі суд не має права та не повинен постановляти ухвалу про залишення заяви без руху і надавати позивачу строк для усунення недоліків, оскільки, по-перше: відповідно до частини 11 статті 176 Господарського процесуального кодексу України у переліку вимог, недодержання яких є підставою залишення заяви без руху, відсутнє посилання на статтю 173 цього Кодексу; по-друге: законом встановлена пряма заборона об`єднання в одне провадження цих вимог, що унеможливлює реалізацію позивачем права заявити клопотання про роз`єднання цих вимог. 

4.16.          Однак, якщо в одній позовній заяві об`єднано декілька вимог з порушенням вимог частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, суд не має права залишати такий позов без розгляду після відкриття провадження у справі, оскільки частина 6 цієї статті передбачає, що суд вправі і з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги та розглянути кожну з заявлених вимог окремо, незалежно від того, чи заявлено позивачем таке клопотання, а відповідно до частини 2 статті 2 цього Кодексу суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства (справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави), яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 

4.17.          Про правильність такого висновку свідчить і пункт 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, який визначає, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу). Тобто, оскільки суд не має права повертати позовну заяву, якщо є підстави для застосування положень статті 173 Господарського процесуального кодексу України (роз`єднання позовних вимог), то тим більше за наявності таких підстав - не має права залишати позов без розгляду після відкриття провадження у справі.

4.18.          Висновки суду апеляційної інстанції щодо законності вчинення судом першої інстанції процесуальної дії (залишення позову без розгляду у разі встановлення порушення правил об`єднання позовних вимог) і незастосування положень частини 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України з тих підстав, що ця стаття встановлює саме право, а не обов`язок суду роз`єднати позовні вимоги, є помилковими. 

4.19.          Таке буквальне тлумачення цієї норми (як право суду не роз`єднувати позовні вимоги і повернути позов чи залишити без розгляду) не можна визнати таким, що відповідає завданню господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 

4.20.          Окрім того, таке застосування прямо суперечить пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, який чітко визначає, що такі наслідки не застосовуються, якщо є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу.

4.21.          Слід також виходити з того, що приписи частини 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України суд має право застосувати як у разі дотримання позивачем правил об`єднання позовних вимог, так і у випадку їх порушення. І вчинення відповідної процесуальної дії є дискрецією господарського суду, яка застосовується (або не застосовується) ним за власним переконанням та з урахуванням конкретних обставин справи. 

4.22.          Тобто, якщо позивачем дотримані правила подання позову, але сумісний розгляд заявлених вимог утруднює вирішення справи, або позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог, суд може як роз`єднати позовні вимоги з власної ініціативи, так і розглядати їх спільно. І саме в такому значенні слід тлумачити закріплене у частині 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України положення про право суду роз`єднати позовні вимоги.

4.23.          Водночас, оскільки відповідно до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а настання несприятливих наслідків для позивача безпосередньо пов`язано з можливістю застосування судом з власної ініціативи положень статті 173 цього Кодексу, суд не має права залишати позов без розгляду, посилаючись на те, що роз`єднання позовних вимог - є правом, а не обов`язком.

4.24.          Таким чином, згідно з пунктом 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд не має права залишати позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у частині 1 статті 173 цього Кодексу, і наявні підстави для роз`єднання позовних вимог за ініціативи суду. 

4.25.          Висновок суду апеляційної інстанції, що в контексті цього пункту "усунення недоліків" означає самостійне роз`єднання позивачем своїх позовних вимог, що не передбачає попередньо залишення судом без руху такої заяви, суперечить частинам 1 та 2 статті 2, пункту 4 частини 5 статті 13, пункту 2 частини 5 статті 174, частині 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України. 

4.26.          У такому разі залишення судом без руху заяви дійсно не вимагається, оскільки відсутня як законодавча можливість (частина 1 статті 174, частина 11 статті 176 Господарського процесуального кодексу України), так і процесуальна необхідність, зважаючи на право суду роз`єднати позовні вимоги самостійно з власної ініціативи.

4.27.          Відповідно до частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України у позивача відсутній обов`язок виконувати процесуальні дії щодо "самостійного роз`єднання своїх позовних вимог" після відкриття провадження у справі. Розширене тлумачення та застосування положень пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України у такий спосіб, що не узгоджується з завданням господарського судочинства, та обмежує доступ до суду, є неприпустимим.

4.28.          У пункті 21 постанови від 19.02.2020 у справі № 911/584/19 Верховний Суд дійшов висновку, що з огляду на зміст пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України у системному взаємозв`язку з вимогами статті 182 цього Кодексу очевидним та передбачуваним наслідком виявлення судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання невідповідності позовної заяви вимогам статті 173 Господарського процесуального кодексу України є залишення такої заяви без руху з наданням позивачу строку для усунення відповідного недоліку. Тільки невиконання вимог суду (тобто невчинення відповідної процесуальної дії) може мати для позивача процесуальний наслідок у вигляді залишення позову без розгляду.

4.29.          Відповідно до частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

4.30.          З огляду на те, що у цій справі, що переглядається, палата для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновків, що: 

(1)          після відкриття провадження у справі та до початку розгляду справи по суті суд вправі з власної ініціативи роз`єднати позовні вимоги, якщо ним було встановлено порушення правил об`єднання позовних вимог; 

(2)          у такому разі (встановлення порушення правил об`єднання позовних вимог після відкриття провадження у справі) у Кодексі не передбачено як права, так і обов`язку суду залишати позовну заяву без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліку, і така обставина не є обов`язковою передумовою для залишення позову без розгляду; 

(3)          відповідно до частин 4 - 6 статті 173, пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України залишення позову без розгляду можливе лише, якщо відповідно до прямої вказівки закону не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, і роз`єднання заявлених позовних вимог за ініціативи суду є неможливим;

(4)          словосполучення "і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк" у пункті 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України слід застосовувати лише, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, оскільки лише з цих підстав суд відповідно до частини 11, 13 статті 176 Господарського процесуального кодексу України має право постановити після відкриття провадження у справі ухвалу про залишення позовної заяви без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків та залишити позов без розгляду, якщо позивач їх не усунув у строк, встановлений судом;

справа передається на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом у пункті 21 раніше ухваленої постанови від 19.02.2020 у справі № 911/584/19 (колегія суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду), зокрема, що наслідком виявлення судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання невідповідності позовної заяви вимогам статті 173 Господарського процесуального кодексу України є залишення такої заяви без руху з наданням позивачу строку для усунення відповідного недоліку.

Керуючись статтями 234, 235, частиною 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ: 

Справу № 910/7186/19 разом із касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до якої приєдналося Публічне акціонерне товариство "Дельта банк", на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню. 

Головуючий 	І. Кондратова	
Судді 	О. Баранець	
 	Н. Губенко	
 	Г. Вронська	
 	О. Кролевець	
 	Л. Стратієнко	
 	В. Студенець	
 	І. Ткач