П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
22 липня 2020 року                                                                                  місто Київ 
                                                                                            справа №367/2566/20
                                                                                провадження №22-ц/824/8266/2020       

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Кравець В.А., Стрижеуса А.М. за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.
  
сторони:
 
позивач - ОСОБА_1   
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 30 квітня 2020 року, постановлену у складі  судді  Оладько С.І.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості  за грошовими зобов`язаннями за попередніми договорами та стягнення пені,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 30 квітня 2020 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості  за грошовими зобов`язаннями за попередніми договорами та стягнення пені.  
Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновок суду про те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, є безпідставним,  оскільки він надав суду документи, що свідчать про ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язання. 
Він неодноразово намагався призначити з ОСОБА_2 зустріч перед закінченням терміну виконання зобов`язання для встановлення можливості виконання зобов`язання, однак відповідач ухилявся від зустрічей та спілкування з ним. У нього є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_2 і далі продовжуватиме ухилятися від виконання зобов`язання, а також вчинятиме дії, що унеможливлять виконання такого зобов`язання в майбутньому, шляхом продажу власного майна, передачі коштів іншим особам тощо.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно зазначив про те, що він не зазначив на яких саме рахунках знаходяться грошові кошти, на які необхідно накласти арешт, оскільки норма ст. 151 ЦПК України не передбачає зазначення таких відомостей позивачем під час подання заяви про забезпечення позову. При цьому, разом із матеріалами заяви він надав копію реквізитів банківського рахунку відповідача.
Враховуючи формальний підхід суду першої інстанції до розгляду його заяви, він додатково додає до апеляційної скарги  рахунок відповідача у форматі ІВАN, встановлений на підставі раніше наданого номеру картки  рахунку відповідача, а також інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 , на яке можливо накласти арешт в межах позовних вимог.
Позивач не отримував від суду будь-яких викликів або повідомлень про призначення судового засідання щодо розгляду заяви про забезпечення позову. Його участь у засіданні в режимі відеоконференції судом не забезпечувалась, хоча у заяві про забезпечення позову він заявляв відповідне клопотання.
Судом першої інстанції порушено норму ст.153 ЦПК України, оскільки суд позбавив його права на подання, за необхідності, додаткових пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.  
Посилання суду першої інстанції на те, що на час розгляду заяви про забезпечення позову, провадження у справі за його позовною заявою не відкрито, не відповідає дійсності, оскільки позовна заява та заява про забезпечення позову були направлені на адресу суду в одному конверті, тобто подані одночасно.  
Відповідач ОСОБА_2 своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про день та час розгляду справи, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с.169/, причини неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість  постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав до суду доказів тих обставин, що невжиття зазначених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Крім того, ОСОБА_1 не зазначив на яке саме майно, що належить відповідачу на праві власності, необхідно накласти арешт, або на яких саме рахунках знаходяться грошові кошти відповідача ОСОБА_2 чи у яких саме осіб грошові кошти відповідача знаходяться, на які заявник просить накласти арешт.
З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.  
Відповідно до частин першої, другої  статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).  
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. 
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
ОСОБА_1 просить застосувати відносно відповідача ОСОБА_2 такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, у розмірі заявлених позовних вимог             429 253,92 грн..
Однак, позивачем не доведено, що невжиття зазначених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду
При поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи підтверджені. Не може бути задоволена заява про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ЦПК України.
Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявником не підтверджена наявність обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Отже, законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.
З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт та вказівка на те, де це майно знаходиться, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача, є необхідними для забезпечення позову.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Разом з тим, подаючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив накласти арешт на майно та грошові кошти відповідача ОСОБА_2 , не зазначивши при цьому, на яке конкретне майно, необхідно накласти арешт, належність такого майна саме відповідачу, на яких розрахункових рахунках та в якій фінансовій (банківській) установі перебувають грошові кошти.
Відсутність даних щодо майна відповідача та його вартості позбавляє суд можливості з`ясувати питання співмірності забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, а також виключити можливість порушення прав та інтересів інших осіб.
Надані  ж ОСОБА_1 до апеляційної скарги рахунок відповідача у форматі ІВАN, встановлений на підставі раніше наданого номеру картки  рахунку відповідача, а також інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 , на яке можливо накласти арешт в межах позовних вимог, не приймаються апеляційним судом до уваги, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Звертаючись з заявою до суду першої інстанції, позивачем самостійно обрано підстави, на яких ґрунтуються  вимоги та докази, якими заявник ці вимоги обґрунтовує.
Судове рішення судом першої інстанції прийнято з огляду на виключно ті докази, які були надані заявником ОСОБА_1 ..
ОСОБА_1 причини, що об`єктивно не залежали від нього, для подання нових доказів до суду апеляційної інстанції, не вказано, у зв`язку з чим відсутні підстави для прийняття нових доказів, які додані до апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб обраний позивачем.
Відповідно до вимог ч.3, 4 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.
Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.
У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.
Отже, виходячи з системного аналізу вказаної  норми  слід зробити висновок про те, що  розгляд заяви про забезпечення позову  з викликом учасників справи чи без є виключно правом суду, а не обов`язком, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що  суд був зобов`язаний  викликати  заявника для надання пояснень, а у разі недостатності  наданих пояснень та доказів - призначити  розгляд відповідної заяви в судовому засіданні з викликом сторін, не можуть бути підставою  для скасування ухвали суду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду та не дають підстав для встановлення порушення судом норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права,  є законною та обґрунтованою,  підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 371,367, 374, 375, 381-384, 390, 435  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В : 
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити  без задоволення.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 30 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                 О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                    В.А. Кравець

                                                                                        А.М. Стрижеус