КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                     
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
31 серпня 2020року                                                                                   м. Київ
 
    Справа №757/59023/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/7067/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.                                                                    суддів:                                    Поліщук Н.В., Шкоріної О.І.                                             за участю секретаря             Лугового Р.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Діаджео Брендз Бі .Ві. на ухвалу Печерського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Підпалого В.В. 18 листопада 2019 року у м. Києві, у справі за заявою Діаджео Брендз Бі .Ві. про забезпечення позову у справі за позовом Діаджео Брендз Бі.Ві. до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг, зобов`язання вчинити дії, 
 
                                             В С Т А Н О В И В
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від18 листопада 2019 року в задоволенні заяви Діаджео Брендз Бі.Ві. про забезпечення позову - відмовлено.
 
Не погодився із вказаним судовим рішенням Діаджео Брендз Бі.Ві. , його представником подано апеляційну скаргу в якій він посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що  постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції не надав оцінку жодним його аргументам, що були наведені у заяві про забезпечення позову. ОСОБА_2 може в будь-який час передати право власності на оскаржуване свідоцтво  на знаки для товарів і послуг будь-якій іншій особі, що може унеможливити виконання рішення суду  та ефективний захист прав позивача. ОСОБА_2 може також у будь-який час відмовитись від оскаржуваного свідоцтва, а потім знову протягом перших трьох років подавати на реєстрацію спірний знак « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що також може суттєво ускладнити виконання рішення суду  та ефективний захист прав позивача. У такому разі Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України повинно буде внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України стосовно власника знаку для товарів і послуг за оскаржуваним свідоцтвом, що також істотно зашкодить чи унеможливить виконання судового рішення або здійснення ефективного захисту порушених прав позивача у даній справі. Враховуючи викладене, позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.
 
В судовому засіданні представник позивача Діаджео Брендз Бі.Ві.   - адвокат Коваль А.М. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.
Інші особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином,  причини неявки суду не повідомили. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.
 
З матеріалів контрольного провадження у справі № 757/59023/19 вбачається, що в листопаді 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, ОСОБА_2 , в якому просив: 
визнати недійсним повністю свідоцтво України № НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;
зобов`язати Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знак для товарів  і послуг стосовно визнання недійсним свідоцтва України № НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетні «Промислова власність».
Також в листопаді 2019 року року представником позивача до суду першої інстанції подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив:
· заборонити ОСОБА_2 передавати у будь-який спосіб повністю чи частково право власності на знак для товарів та послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року стосовно заявлених товарів 33-го класу МКТП або ж відмовлятися від зазначеного свідоцтва України на знак для товарів та послуг;
· заборонити Міністерству розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України вносити будь-які зміни до Державного реєстру свідоцтв України стосовно власника знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року стосовно заявлених товарів 33-го класу МКТП або ж відмови від зазначеного свідоцтва України на знак для товарів і послуг.
Заява мотивована тим, що предметом спору виступає належне ОСОБА_2 спірне свідоцтво України № НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 », і ОСОБА_2 протягом всього часу розгляду справи у відповідності до положень ст. ст. 16,18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» має право передати право власності на оскаржуване свідоцтво будь-якій іншій особі або відмовити від оскаржуваного свідоцтва. Скориставшись такими правами ОСОБА_2 створить ситуацію при якій неможливо буде виконати рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки на момент ухвалення рішення власником оскаржуваного свідоцтва може бути інша особа  також вказане може призвести до того, що необхідно буде залучати до участі у справі нових учасників процесу, що призведе до затягування розгляду справи, а у випадку відмови від оспорюваного свідоцтва, в силу приписів ст. 22 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» ніхто інший, крім колишнього власника свідоцтва, не буде мати права на повторну реєстрацію знака протягом трьох років після припинення дії свідоцтва.
 
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову  у спосіб, який просить представник позивача , може утруднити чи зробити неможливим  виконання рішення суду. Крім того, заявлений вид забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами.
 
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України). 
Відповідно до п. п. 2, 4 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.
У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
 
Верховний Суд у постанові від 05 березня 2020 року у справі №760/25470/17, провадження №61-36745св19 також вказав на те, що у справах, пов`язаних з оспорюванням охоронних документів права інтелектуальної власності, можливе застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу-володільцю спірного документа передавати будь-якій особі (особам) право власності на об`єкт інтелектуальної власності та/або надавати будь-якій особі (особам) дозвіл (видавати ліцензію) на використання об`єкта інтелектуальної власності; заборони Державній службі інтелектуальної власності України приймати рішення про внесення будь-яких змін до Державного реєстру патентів/свідоцтв України стосовно даного об`єкта інтелектуальної власності, вносити відповідні зміни до даного реєстру та здійснювати пов`язані з цим публікації в офіційному бюлетені «Промислова власність».
У випадку відмови від оспорюваного свідоцтва, в силу приписів ст. 22 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» ніхто інший, крім колишнього власника свідоцтва, не буде мати права на повторну реєстрацію знака протягом трьох років після припинення дії свідоцтва.
У разі виникнення спору щодо визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів та послуг суд, з урахуванням конкретних обставин справи, може заборонити власнику відповідної торговельної марки здійснювати будь-які дії з передачі відповідних прав іншим особам до розгляду справи по суті.
Такі заходи мають на меті, зокрема запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.
 
З позовної заяви вбачається, що предметом позову в даній справі є визнання недійсним свідоцтвом України НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є ОСОБА_2 . Тобто, правовий статус знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року може бути в будь-який час змінений за ініціативою відповідача ОСОБА_2 , як власника знаку, в тому числі шляхом передання права на це свідоцтво іншій особі, що в свою чергу може призвести до неможливості виконання рішення суду, оскільки власником спірного свідоцтва до вступу рішення в законну силу, може бути інша особа. Зміна правового статусу знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року також може призвести до затягування вирішення спору по суті, оскільки потрібно буде залучати до справи нових учасників, що значно може ускладнити та затягнути розгляд справи по суті.
 
Суд першої інстанції вищевикладене до уваги не взяв, та помилково вказав на відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову про які просив позивач, також суд першої інстанції помилково вказав, що заявлений вид забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що, наявні підстави для застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона вчиняти певні дії.
Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової про задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376,  381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Діаджео Брендз Бі .Ві. - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року - скасувати та постановити нове судове рішення.
Заяву Діаджео Брендз Бі .Ві. про забезпечення позову - задовольнити.
Заборонити ОСОБА_2 передавати в будь-який спосіб повністю чи частково право власності на знак для товарів і послуг«ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року стосовно заявлених товарів  33-го класу МКТП або ж відмовлятися від зазначеного свідоцтва України на знак для товарів та послуг.
Заборонити Міністерству розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України  вносити будь-які зміни до Державного реєстру свідоцтв України стосовно власника знаку для товарів і послуг за свідоцтвом  України НОМЕР_1 від 10 грудня 2018 року стосовно заявлених товарів 33-го класу МКТП або ж відмови від зазначеного свідоцтва України на знак для товарів і послуг. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            О.І. Шкоріна

                  
                                         Повний текст постанови складений 31 серпня 2020 року.