ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

30 вересня 2020 року                                                         м. Чернівці
справа № 725/6804/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.
секретар Герман Я.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Сморицький В.Г.),-

ВСТАНОВИВ:

       У грудні 2019 року ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з  ОСОБА_2 безпідставно збережених грошових коштів.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 09.08.2018 року, відповідно до розписки, ОСОБА_2 отримала від нього грошові кошти в сумі 750 доларів США в рахунок авансу оплати ціни за продаж квартири АДРЕСА_1 , однак він вказану квартиру не придбав, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідачка ОСОБА_2 безпідставно зберігає його грошові кошти в сумі 750 доларів США та відмовляється добровільно їх повертати.
       Оскільки відповідачка у відповідності до статті 1212 ЦК України безпідставно набула грошові коши  то зобов`язана їх повернути, тому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 750 доларів США, понесені судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. 
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/761/20 

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до відповідача ОСОБА_1  про визнання розписки недійсною.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до розписки від 09.08.2018 року вона отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 750 доларів США. При передачі грошових коштів сторони домовилися про майбутнє укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка їй належить. Також сторонами узгоджено вартість квартири в сумі 80000 доларів США.
Передаючи грошові кошти, ОСОБА_1 , в усній домовленості та в підтвердження того, що вони в майбутньому укладуть договір купівлі-продажу, попросив передані ним грошові кошти в сумі 750 доларів США використати для відновлення ремонту в спірній квартирі, що вона і зробила, однак через деякий час, ОСОБА_1 повідомив, що квартиру він купувати відмовляється і бажає, щоб вона повернула передані ним грошові кошти в сумі 750 доларів США.
У розписці не зазначено, що грошові кошти мали бути використані нею з метою ремонту в квартирі, а тому розписка породжує інші цивільно-правові відносини. Відповідач ОСОБА_1 сам відмовився від укладення договору купівлі-продажу квартири, а надані кошти просив використати на ремонт в квартирі, яку бажав придбати.
Просила суд визнати розписку від 09.08.2018 року недійсною, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі. Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчинення дії по відчуженню квартири. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні його позову про стягнення безпідставно збережених у ОСОБА_2 грошових кошів. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду не оскаржується.
Доводи скарги мотивує тим, що судом першої інстанції правильно і повно встановлено обставини справи, однак встановленим обставинам надана неправильна оцінка, висновки суду про неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, і застосування судом правових позицій Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року по справі №367/6344/16-ц та по справі №6-100цс15 від 03.06.2015 року, є необґрунтованими та безпідставними, так як не підлягає застосуванню до спірних правовідносин між сторонами, оскільки як вбачається із фактичних обставин встановлених судом касаційної інстанції, між сторонами були укладені правочини, а в даному випадку ні правочину купівлі-продажу квартири, ні попереднього договору не було укладено. Відповідно правочину, який би можна було розірвати, застосувати інші договірні способи захисту, припинити в судовому порядку визнати недійсним, застосувати наслідки нікчемності правочину, між сторонами немає.
Крім того, отриманий ОСОБА_2 аванс підлягав поверненню ОСОБА_1 з дня укладення договору купівлі-продажу квартири 30.09.2019 року із покупцем ОСОБА_4 , тому правова підстава набуття і збереження ОСОБА_2 авансу від ОСОБА_1 в сумі 750 доларів США відпала, оскільки припинилась можливість забезпечення породження між учасниками відповідних правових відносин у майбутньому. 
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2020 року, в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги в повному обсязі, та стягнути понесені позивачем судові витрати. 
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому судом не переглядається.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав. 
Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Рішення суду першої інстанції в повному обсязі відповідає зазначеним нормам.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів суд першої інстанції виходив з того, що передані позивачем відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 750 доларів США є авансом, що виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України, тому обраний ОСОБА_1 спосіб захисту є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції вважає його таким, що відповідає обставинам справи, постановлений з дотриманням норм права.
Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 09.08.2018 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 750 доларів США в якості авансу, за продаж квартири АДРЕСА_1 , в рахунок оплати 80000 доларів США (а.с.8).
В подальшому договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було, відповідачка грошові кошти в сумі 750 доларів США не повернула позивачу.
Квартира АДРЕСА_1 до 30.09.2019 року належала відповідачці ОСОБА_2 , а з 30.09.2019 року належить ОСОБА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.11).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача ОСОБА_1 про повернення коштів, відповідно до положень ст.1212 ЦК України, є безпідставним, оскільки загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін  у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

        До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 року по справі № 759/1206/17.
Разом з тим, встановивши наявність доказів, які б підтверджували існування у сторін наміру в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири, що підтверджується змістом розписки, щодо спірних грошових коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав відсутності вважати, що ці кошти є безпідставно набутим майном.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передані ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 750 доларів США є авансом, щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири, тому застосування до вказаних правовідносин положень статті 1212 ЦК України є неналежним способом захисту позивачем свого порушеного права.
Необґрунтованими та безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, що стало причиною відмови в задоволенні позовних вимог, то колегія суддів зазначає що майно, в даному випадку грошові кошти, не можуть вважатися набутими чи збереженими без достатніх правових підстав, якщо таке набуття відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин в майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, в даному випадку укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири.
Отже, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що передані позивачем грошові кошти за своєю правовою природою являються авансом, і стягнення даної суми має відбуватися із застосуванням інших цивільних норм права, тому обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права шляхом застосування положень статті 1212 ЦК України є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).          
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2020 року, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складений 30 вересня 2020 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк