Постанова
Іменем України
11 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 511/1902/18
провадження № 61-21532св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Роздільнянська міська рада Одеської області, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 лютого 
2019 року у складі судді Іванової О. В. та на постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: 
Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку із господарськими спорудами, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 02 травня 2018 року.
У зазначеному будинку, що належить позивачу на праві власності, зареєстровані ОСОБА_3 , яка є колишньою дружиною позивача, та ОСОБА_2 (колишній зять позивача).
Посилаючись на те, що відповідачі у будинку не проживають із 2000 року, тобто понад рік, ОСОБА_1 просив суд у порядку частини другої статті 405 ЦК України визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком, розташованим на АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду 
від 30 жовтня 2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному будинку без поважних причин понад один рік.
Суди виходили з недоведеності позивачем будь-яких перешкод у користуванні та розпорядженні власністю та відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Крім того, суди вважали, що оскільки спірний житловий будинок набуто у власність у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідач ОСОБА_3 є фактичним співвласником вказаного майна та не втратила права користування майном у порядку, передбаченому статтею 405 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області 
від 21 лютого 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду 
від 30 жовтня 2019 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У січні 2020 року справу № 511/1902/18 передано до Верховного Суду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, не надали належної правової оцінки доказам, які підтверджують факт не проживання відповідачів у спірному будинку понад рік без поважних причин, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Зокрема, судами не досліджено акт про не проживання особи за місцем реєстрації 
від 08 серпня 2018 року із додатками - заявами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Суди дійшли помилкового висновку про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідно до витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого та виданого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області, ОСОБА_1 є одноосібним власником спірного житлового будинку, а ОСОБА_3 із заявою про поділ майна подружжя у визначеному судом порядку не зверталася.
Відзив на касаційну скаргу 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 01 вересня 1974 року на підставі актового запису 
№ 30 у відділі реєстрації актів громадянського стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області у Понятівській сільській раді Роздільнянського району Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (у подальшому змінено прізвище на « ОСОБА_7 ») (а. с. 66, т. 1)
Відповідно до рішення виконкому Роздільнянської міської ради від 08 жовтня 1975 року № 20 ОСОБА_1 було видано земельну ділянку площею 
320 кв.м на АДРЕСА_2 із виходом на АДРЕСА_3 для будівництва житлового будинку. 
(а. с. 48, т. 1)
На зазначеній земельній ділянці відповідно до дозволу на проведення робіт від жовтня 1975 року було побудовано житловий будинок, який відповідно до технічної документації від 16 жовтня 1986 року складався з: «А» - житлове, загальною площею 64,9 кв.м, в тому числі житловою - 33,8 кв.м, «Б» - гаража, «В» - літньої кухні, «Г» - сараю, «1-2» огорожі, «І» - мощіння. (а. с. 49-65, т. 1)
Право власності на будинок було зареєстровано 10 березня 1987 року, про що на договорі про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва будинку від 15 жовтня 1975 року зроблено відповідну відмітку. 
(а. с. 52-53, т. 1)
28 липня 1992 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується актовим записом № 135. 
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 02 травня 2018 року житловий будинок, розташований на 
АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а. с. 4, т. 1)
Згідно з актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 серпня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у будинку на 
АДРЕСА_1 , в будинку на час обстеження не проживають. Факт проживання достовірно не встановлено, оскільки комісією обстеження проводилося одноразово. (а. с. 10, т. 1)
Мотивувальна частина.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, КпШС України.
Статтею 22 КпШС України (в редакції, чинній на момент будівництва спірного житлового будинку) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Судами встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розподіл спільного майна подружжя не було проведено.
Звертаючись до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_3 та зять  ОСОБА_2 , які зареєстровані в спірному будинку, понад рік не проживають у будинку, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права їх користування цим житлом.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У справі, що переглядається, встановлено, що житловий будинок, розташований на 
АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, ОСОБА_3 є співвласником вказаного будинку.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
На підставі вищевикладеного, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що відповідач не втратила право власності на вказаний житловий будинок у силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зазначає, що положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не є власником спірного будинку, не ґрунтуються на законі, оскільки судами встановлено, що відповідно до статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спірний житловий будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.
Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_3 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.
Сам факт не звернення ОСОБА_3 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність, а тому зазначені посилання касаційної скарги є безпідставними.
Колегія суддів також погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для застосування частини другої статті 405 ЦК України в частині позовних вимог до ОСОБА_2 як члена сім`ї власника житла з огляду на наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня
2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірному будинку понад один рік без поважних причин, втрати інтересу відповідача до права користування житлом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, правильно вважав відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки задоволення вказаних вимог призведе до порушення права ОСОБА_2 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.
Посилання касаційної скарги на те, що судами не досліджено акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 08 серпня 2018 року із додатками є безпідставними, оскільки судами взято до уваги вказаний доказ, надано йому належну правову оцінку. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).  
Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини. 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної 
інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 лютого 
2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко