ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 817/632/17
адміністративне провадження № К/9901/817/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 

секретар судового засідання - Титенко М.П.,

за участі:
представника позивача - Горєлова О.Л.,
представника відповідача - Цісар Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Шевчук С.М., судді: Мацький Є.М., Шидловський В.Б.) від  11.12.2017 у справі № 817/632/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "РІВНЕАЗОТ" до Офісу великих платників податків ДФС про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

          Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Рівнеазот», далі- Товариство) звернулось до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про:
- визнання протиправними дії Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби  щодо  відмови в зарахуванні наявної переплати за платежем податок на прибуток у розмірі 2622600,69 грн. в рахунок на електронний рахунок ПАТ «Рівнеазот» по податку на додану вартість;
- зобов`язання Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби вчинити дії щодо зарахування існуючого надмірно сплаченого зобов`язання з податку на прибуток (код платежу 11021000) у розмірі 2622600,69 грн. в рахунок зобов`язань по податку на додану вартість, на електронний рахунок ПАТ «Рівнеазот» № 37516000007027 (відкритий в Казначействі України, МФО 899998).
       В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сума переплати за платежем податок на прибуток, яка виникла на підставі здійснених у вересні-жовтні 2012 року та листопаді 2013 року авансових платежів, повинна була бути зарахована органом ДФС в рахунок погашення узгодженого грошового зобов`язання, що виникло в результаті досягнення податкового компромісу на підставі поданої підприємством заяви від 18.03. 2015 року. Натомість, на думку позивача, наявна на даний час переплата з податку на прибуток підприємств, про зарахування якої в рахунок сплати зобов`язань з податку на додану вартість, зверталось Товариство, виникла у березні 2015 року, а саме відповідно до платіжного доручення від 23.03. 2015 року № 2581, за яким сплачено 16376443,05 грн. Таким чином, позивач вказує на те, що вищезазначені дії відповідача не узгоджуються з приписами чинного податкового законодавства України.
       Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 04.09.2017року у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинення певних дій відмовлено повністю.
          Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із встановлених у справі обставин, що переплата названого податку виникла до 2014 року. За висновком суду, позивач не дотримався порядку та строку для звернення із заявою протягом в 1095 днів про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань, що може бути самостійною підставою для відмови контролюючого органу в задоволенні заяви.
       Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 11.12.2017 року, скасував постанову Рівненського окружного адміністративного суду  від 04.09.2017 року та  прийняв  нову постанову, якою позов задоволено: визнано протиправними дії Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби    щодо    відмови в зарахуванні наявної переплати за платежем податок на прибуток у розмірі 2622600,69 грн. в рахунок на електронний рахунок ПАТ «Рівнеазот» по податку на додану вартість; зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби вчинити дії щодо зарахування існуючого надмірно сплаченого зобов`язання з податку на прибуток (код платежу 11021000) у розмірі 2622600,69 грн. в рахунок зобов`язань по податку на додану вартість, на електронний рахунок ПАТ «Рівнеазот» № 37516000007027 (відкритий в Казначействі України, МФО 899998).
          При цьому  суд апеляційної інстанції зазначив про те, що строк подання заяви про повернення надміру сплачених коштів позивачем не пропущено, оскільки з моменту сплати за платіжним дорученням №2581 від 23.03.2015року суми 16 376 443,05 грн узгодженого зобов`язання в порядку податкового компромісу   і виникла переплата у розмірі 2 622 600,69грн. 
          Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
          В касаційній скарзі, крім мотивів, що покладені в основу прийнятого ним й оскаржуваного у даній справі рішення, відповідач також вказав, що сума переплати з податку на прибуток підприємств, про зарахування якої в рахунок сплати зобов`язань з податку на додану вартість звернувся позивач заявою від 08.02.2017 року № 501 , виникла до 2014 року на підставі платіжних доручень  №  №10012 від 14.09.2012року, № 11472 від 24.10. 2012 року та №13708 від 29.11.2013року  , а не у березні 2015 року на підставі  платіжного доручення №2581 від 23.03.2015року , а тому строк для її  повернення закінчився.
          Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
          Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.
          Під час розгляду даної справи судами попередніх інстанцій встановлено, що  позивачем був розрахований платіж за авансовим внеском з податку на прибуток приватних підприємств за 09 місяців 2012 року та за 2013 рік в розмірі 2640000,00 грн., який було сплачено згідно платіжних доручень № 10012 від 14.09. 2012 року, № 11472 від 24.10. 2012 року та № 13708 від 29.11. 2013 року (а.с. 14-15).
          На підставі вказаних вище платіжних документів станом на 31.12. 2014 року у Товариства  виникла переплата за платежем податок на прибуток приватних підприємств на суму 2622600,69 грн., яка обліковувалась по картці особового рахунку підприємства (а.с. 55).
          08.02.2017 року позивач звернувся із заявою № 501 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про зарахування надмірно сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 2622600,69 грн. відповідно до п.  43.4  ст.  43 Податкового кодексу України  на електронний рахунок № 37516000007027 по податку на додану вартість (а.с. 12).
          Листом від 06.03.2017 року № 13387/10/28-10-41-03-10 Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби зазначив, що станом на 06.03.2017 року в інтегровані картці платника ПрАТ «Рівнеазот» з податку на прибуток приватних підприємств обліковується переплата в розмірі 2622600,69 грн. Відповідач стверджує, що згідно аналізу інтегрованих карток платника за 2014-2017 роки встановлено, що переплата виникла до 2014 року, а тому на підставі вимог п.  43.3  ст.  43  та п.  102.5  ст.  102 Податкового кодексу України  переплата у розмірі 2622600,69 грн. не може бути ні повернута на розрахунковий рахунок підприємства, ні зарахована в рахунок погашення податкового боргу або погашення податкового зобов`язання з інших платежів, оскільки по ній минув строк давності (а.с. 13).
          Вважаючи вказану відмову Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби протиправною позивач звернувся до суду.
          За визначенням підпункту  14.1.115  пункту  14.1  статті  14 ПК  надміру сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
          Підпунктом  17.1.10  пункту  17.1  статті  17 ПК  передбачено, що платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.
          Підстави та умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені встановлені  статтею 43 ПК. Так, пунктом 43.1 цієї статті встановлено, що помилково та /або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та  статті 301 Митного кодексу, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
          Обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (пункт 43.3 цієї статті).
          Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку (пункт 43.4 цієї статті).
          При цьому  судами правильно  з`ясовано, що відповідно до п.  57.1  ст.  57 ПК України позивачем    сплачено авансовий внесок на підставі платіжних доручень №10012 від 14.09.2012року, № 11472 від 24.10. 2012 року та №13708 від 29.11.2013року.
          В подальшому, на підставі акту перевірки № 159/28-10-40-30/05607824 від 11.02.2015 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № 0000154030 від 06.03.2015, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по податку на прибуток на загальну суму 409411076,25 грн. з яких за основним платежем 327528861,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 81         882         215,25 грн. (а.с. 17).    
          Вказана сума грошового зобов`язання була відображена у картці особового рахунку платника податків (а.с. 78-79).
          18.03.2015 Товариством подано заяву №6306/10 про досягнення податкового компромісу    за обумовленим податковим повідомленням -рішенням.    
          В порядку податкового компромісу підлягала до    сплати    сума 5% від суми заниженого податкового зобов`язання з податку на прибуток підприємств, що складає - 16 376 443,05грн.   
          Платіжним дорученням № 2581 від 23.03.2015 позивач на виконання п. 8 підрозділу 9-2 Розділу ХХ «Перехідні положення»  Податкового кодексу України  сплатив 16376443,05 грн. податку на прибуток приватних підприємств, що складала 5 % від загальної суми податкового зобов`язання.
          26.03.2015 Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків за наслідком розгляду зазначеної заяви позивача було прийнято рішення № 7623/10/28-10-40-3-09 про погодження застосування податкового компромісу до податкового повідомлення-рішення № 0000154030 від 06.03.2015 (а.с. 21).  
          Зазначені обставини правильно встановлено судами, та підтверджуються матеріалами справи.
      Але, поза увагою судів залишились  доводи позивача щодо даних інтегрованої картки платника податків, відповідно до якої податковим органом суму вказаної переплати 2622600,69 в березні 2015 р. зараховано в рахунок сплати інших платежів. Позивач доводив суду, що станом на 20.03.2015 вказана переплата обліковувалась в розмірі 2622600,69 грн., та в цей же день за рахунок цієї переплати здійснено  операції, внаслідок яких переплата становила 0 грн., а також виникла недоїмка.  В інтегрованій картці відсутні відомості в період з 21.03.-24.03.2015 р. про наявність переплати, а 24.03.2015 в картці відображається переплата в сумі 18999043,70, а 26.03.2015 - 2622600,69 грн. Судами не перевірено доводи позивача, що податковим органом самостійно суму вказаної переплати зараховано в рахунок сплати грошових зобов`язань. Таке право є у податкового органу відповідно до приписів ст. 87 ПК України, а саме,  без заяви платника податків здійснити  сплату грошових зобов`язань або податкового боргу  з відповідного платежу за рахунок надміру сплачених сум такого платежу. В такому разі, доводи податкового органу про виникнення переплати в 2012-2013 р.р., а не в 2015 р., та доводи позивача, що переплата у розмірі 2 622 600,69грн. повторно виникла 23.03.2015 повинні бути ретельно перевірено.
     Згідно з п.  102.5  ст.  102 Податкового кодексу України  заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.
     Таким чином, позивач, як платник податку, вправі розпоряджатися власними коштами, зокрема шляхом звернення до податкового органу з заявою про здійснення заліку податкових зобов`язань протягом 1095 днів від дня виникнення надміру сплаченої суми. Факт переплати не свідчить про наявність обов`язку держави щодо його повернення, оскільки, право на повернення заявленої суми коштів або її зарахування в рахунок інших платежів реалізується з урахуванням строків давності, встановлених п.102.5  ст.102 Податкового кодексу України.
          Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинної на період розгляду судами попередніх інстанцій даної справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
          Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при розгляді справи.
          Як встановлено частиною 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
          Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
          За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
          Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
          Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені судом як першої так і апеляційної інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
          Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
          Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
          Отже Суд приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанції допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
          Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд - 
       
ПОСТАНОВИВ:

          Касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби задовольнити.
          Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від  11.12.2017 та  постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 4.09.2017 - скасувати.
          Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді   	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   С.С. Пасічник