ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 вересня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №573/155/20 
Номер провадження 22-ц/816/1630/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Ткачук С. С. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стадника Семена Валерійовича,
представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Семиволоса Володимира Владиславовича,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Стадником Семеном Валерійовичем,
на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 25 червня 2020 року, ухваленого у складі судді Терещенко О.І. у м. Білопілля Сумської області, повний текст якого складено 30 червня 2020 року,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Ворожбянської міської ради Білопільського району Сумської області, служба у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,
                                                         в с т а н о в и в :
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи позовні вимоги тим, що з 2010 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут і господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 . Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 31 липня 2019 року ОСОБА_1 визнано батьком ОСОБА_3 , внесено зміни до актового запису про народження дитини. 
З 2016 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, у зв`язку із засудженням позивача до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. З 25 травня 2017 року позивач перебуває в ДУ «Сумський слідчий ізолятор». 
Донька сторін проживає разом з відповідачкою, яка своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини не виконує, не займається її розвитком, не дбає про її здоров`я, байдужа до долі дитини. Дитина занедбана, взагалі не виконує домашні завдання, відстала у навчанні. Відповідачка використовує занадто жорсткі методи виховання дитини, залякує її, у розмові з дитиною часто вживає нецензурну лайку, пиячить. З приводу такої поведінки відповідачки мати позивача зверталася до органів поліції. 
Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року відповідачку визнано винною та притягнуто до відповідальності за вчинення кримінальних злочинів за ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК України. 
Донедавна вихованням та утриманням дитини займалася матір позивача - ОСОБА_5 , проте після набрання законної сили рішенням суду про визнання батьківства, відповідачка бабусю до онуки не допускає. 
Донька є інвалідом з дитинства, за фінансової підтримки бабусі ОСОБА_5 дівчинці зробили операцію на легенях, оформлено групу інвалідності. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить позбавити відповідачку батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 .
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 25 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу через свого представника адвоката Стадника С.В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив стороні позивача у задоволенні клопотання про допит у судовому засіданні доньки сторін ОСОБА_3 , порушивши право дитини бути заслуханою з питання, що її стосується. Суд надав неправильну оцінку свідченням матері позивача ОСОБА_5 , не врахував докази, що характеризують особу відповідачки, а саме вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року по справі №573/1624/17. Заявник стверджує, що у справі є достатні докази для задоволення його позову про позбавлення відповідачки батьківських прав.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Семиволос В.В. надав відзив на апеляційну скаргу, зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, підстав для переоцінки доказів не вбачає, а тому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Орган опіки та піклування Ворожбянської міської ради Білопільського району Сумської області, служба у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації письмових відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надали.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Стадника С.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 - адвоката Семиволоса В.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_3 (а.с. 13).
11 серпня 2018 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син (а.с. 71,72).
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 31 липня 2019 року позивача ОСОБА_1 визнано батьком дитини ОСОБА_3 , внесені відповідні зміни до актового запису про народження дитини (а. с. 11-12, 13).
ОСОБА_1 засуджений Білопільським районним судом Сумської області за ч.1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України до 6 років позбавлення волі, з 25 травня 2017 року перебуває у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор» (а.с. 14, 15).
ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_6 , донькою ОСОБА_3 та сином син ОСОБА_7 проживає у АДРЕСА_1 (а.с. 63).
На час розгляду справи місцевим судом ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Донька сторін ОСОБА_3 має інвалідність з дитинства, перебуває під наглядом КНП «Білопільський центр первинної медичної допомоги», медичні огляди проходить в присутності матері (а. с. 23, 67).
ОСОБА_3 навчається у Ворожбянському НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів - ДНЗ № 1 (а.с. 65).
Відповідно до характеристики депутата Ворожбянської міської ради Ткаченко Т., в сім`ї ОСОБА_2 позитивна атмосфера, мати приділяє увагу вихованню та матеріальному забезпеченню дітей, зокрема іграшками та шкільним приладдям. Скарг від жителів міста на неї не надходило, громадський порядок вона не порушувала, спиртними напоями не зловживає (а. с. 63).
Згідно з довідкою Ворожбянського НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів - ДНЗ № 1 мати учениці ОСОБА_3 відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням доньки, виконує всі поради вчителів. Дитина завжди охайна, має все необхідне шкільне приладдя, готує домашні завдання. Відносини між донькою та матір`ю доброзичливі (а. с. 65).
За актом обстеження умов проживання від 13 лютого 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що в будинку проживають мати ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_6 , її донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільний з чоловіком син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент перевірки встановлено, що умови проживання задовільні, є меблі, постільна білизна, посуд, продукти харчування та засоби гігієни. Є присадибна ділянка площею 0,05 га, господарство сім`я не тримає, є автомобіль. Між матір`ю малолітньої ОСОБА_3 та бабусею дитини постійно виникають конфлікти, немає і порозуміння з колишнім чоловіком, який перебуває в місцях позбавлення волі (а. с. 61).
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21 лютого 2020 року, складеного комісією з Ворожбянської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 проживають мати ОСОБА_2 (перебуває у відпустці по догляду за дитиною) разом з чоловіком ОСОБА_6 (працює помічником машиніста тепловоза в локомотивному депо станції Конотоп), її донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (навчається у Ворожбянському НВК: ЗОШ І-ІІІ ст. ДНЗ № 1), син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Будинок площею 46 м2 належить ОСОБА_8 , достатньо мебльований, сучасна побутова техніка в наявності. Речами повсякденного вживання сім`я забезпечена. Для дітей відведена окрема кімната, де створені всі необхідні умови проживання, навчання та проведення дозвілля. Особистими речами діти забезпечені відповідно до сезону. Діти доглянуті та охайні. Сім`я отримує виплати на дитину до досягнення 3 років. Є присадибна ділянка площею 0,05 га, допоміжне господарство не утримують (а. с. 80).
Згідно з висновком органу опіки та піклування Ворожбянської міської ради Білопільського району Сумської області від 28 лютого 2020 року визнано недоцільним позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки вона виконує передбачені законодавством батьківські обов`язки щодо виховання та матеріального забезпечення доньки, а саме: за місцем проживання дитини створені належні житлово-побутові умови для проживання, навчання і розвитку дитини, мати цікавиться навчанням та вихованням доньки, відвідує батьківські збори, виконує рекомендації та поради вчителів, а також настанови лікарів. Дівчинка завжди охайна та доглянута, між донькою і матір`ю доброзичливі відносини, вони довіряють одна одній (а. с. 78-79).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними допустимими доказами заявлених вимог, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про дитину, займається її вихованням, створила для дитини необхідні житлові умови для навчання та проведення дозвілля, турбується про здоров`я дитини.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного:
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини 1 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України.
Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 Сімейного кодексу України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Звертаючись до суду із вищевказаним позовом ОСОБА_1 посилався на невиконання відповідачкою батьківських обов`язків щодо їх доньки ОСОБА_3 .
Проте в ході судового розгляду справи доводи позивача підтвердження не знайшли. Суд першої інстанції оцінивши подані сторонами докази з дотриманням вимог процесуального закону, правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітньої доньки ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 виконує передбачені законодавством батьківські обов`язки щодо виховання та матеріального забезпечення дитини. За місцем проживання створені належні житлово-побутові умови для навчання і розвитку дитини, мати приділяє увагу навчанню, вихованню, здоров`ю доньки, відвідує батьківські збори, виконує рекомендації та поради вчителів, а також настанови лікарів. Дівчинка охайна та доглянута, між донькою і матір`ю встановлені доброзичливі відносини. Дитина зростає у доброзичливій сімейній атмосфері.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте позивач не надав до суду належних допустимих доказів на підтвердження існування негативних факторів, пов`язаних з неналежним виконанням позивачкою її батьківських обов`язків щодо доньки, тобто не довів винної поведінки ОСОБА_2 , яка проявлялася у свідомому нехтуванні виконанням нею своїх батьківських обов`язків щодо їх спільної дитини.
Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови суду першої інстанції у проведенні допиту у судовому засіданні дитини ОСОБА_3 щодо обставин, які підлягають встановленню у справі, відхиляються апеляційним судом, як такі що не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції по суті спору.
Посилання заявника апеляційної скарги на ту обставину, що суд першої інстанції надав хибну оцінку свідченням матері позивача - ОСОБА_5 , а також обвинувальному вироку суду щодо обвинуваченого Особа 3, роздрукованому з Єдиного державного реєстру судових рішень, не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, які були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційного суду.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її доньки ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті спору, а тому апеляційну скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                               п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Стадником Семеном Валерійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 25 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 16 вересня 2020 року.

Головуючий -                                                                            О. І. Собина

Судді:                                                                                         С.С. Ткачук   

                    С.Г.Хвостик