УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 676/3527/19
Провадження № 22-ц/4820/1391/20
Категорія: 19. 27
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Садік Н.Д. 

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №676/3527/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 26 червня 2020 року (повне судове рішення складено 03 липня 2020 року, суддя Семенюк В.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за договором позики.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду ОСОБА_3 вказував, що згідно договору позики від 26.03.2016 року він позичив ОСОБА_1 3000 доларів США строком на 1 місяць, про що 28.03.2016 року відповідачем була складена відповідна розписка. Однак ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконав, кошти у визначений договором строк не повернув і, оскільки договором позики передбачено сплату суми боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, 60% річних від простроченої суми боргу та моральної шкоди, тому ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_1 5400 доларів США - 60% річних від простроченої суми боргу станом на 29.05.2019 року. 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 26 червня 2020 року позов задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з 29.05.2016 року по 29.05.2019 року проценти за порушення п.6 умов договору позики від 28.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в розмірі 144 774,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 1 447,74 грн.
Не погоджуючись із цим рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує, що ОСОБА_1 по договору позики від 28.03.2016 року грошових коштів від ОСОБА_3 не отримував, а тому вказаний договір є неукладеним і таким, що не породжує правових наслідків. Апелянт посилається на те, що підтвердженням не отримання ОСОБА_1 у позику коштів 28.03.2016 року є розписки ОСОБА_3 від 30.04.2014 року та від 28.02.2016 року про те, що ОСОБА_1 в повному обсязі розрахувався з позивачем відповідно до договорів позики від 24.03.2012 року та 01.05.2014 року. Зважаючи на викладене, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.
Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
В силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній ті додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 28 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавець ОСОБА_3 надав позичальнику ОСОБА_1 безпроцентну грошову позику у сумі 3000 доларів США строком на один місяць. 
Зазначеним договором погоджено, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, 60 % річних від простроченої суми боргу та моральну шкоду у розмірі позики (п.6) (а.с. 6). 
Також, 28 березня 2016 року ОСОБА_1 написана розписка, відповідно до якої зазначається, що він отримав із рук в руки від ОСОБА_3 3000 доларів США згідно договору від 28.03.2016 року (а.с.7). 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з підставності позову та доведеності позовних вимог.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, адже договір позики від 28 березня 2016 року є неукладеним, оскільки грошових коштів ОСОБА_1 саме 28.03.2016 року в позику від ОСОБА_3 отримано не було, а тому цей договір не породжує правових наслідків є недоведеними.
Так, виходячи із аналізу положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналізуючи зазначені норми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що договір позики від 28 березня 2016 року є укладений, адже за своєю суттю розписка позичальника ОСОБА_1 від 28.03.2016 року про отримання в борг від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 3000 доларів США є документом, що підтверджує як укладення договору позики так і засвідчує отримання відповідачем від позивача грошових сум.
Посилання апелянта на те, що підтвердженням не отримання ОСОБА_1 у позику коштів 28.03.2016 року є розписки ОСОБА_3 про повернення коштів, судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже зазначені розписки, що датовані 30.04.2014 року та 28.02.2016 року підтверджують факт розрахунку відповідача з позивачем за договорами позики відповідно від 24.03.2012 року та від 01.05.2014 року (а.с. 76, 92, 92 зворот). А предметом даного спору є позика ОСОБА_1 від 28 березня 2016 року.
Відповідно до змісту статей 12, 13, 77-81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; докази повинні бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Всупереч вимогам процесуального закону відповідачем та апелянтом не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що договір позики від 28.03.2016 року є неукладеним з підстав неотримання грошових коштів. 
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує обставини справи, а також презумпцію правомірності правочину, визначену положеннями ст. 204 ЦПК України.
В матеріалах справи відсутні докази того, що договір позики від 28.03.2016 року, який укладений між сторонами є нечинним, його дійсність не спростована, а тому зобов`язання за цим правочином підлягає до виконання.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив правову природу укладеного між сторонами договору від 28.03.2016 року, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто, тому і прийшов до вірного висновку про те, що позивач має право на повернення в судовому порядку 60% річних від простроченої суми боргу відповідно до умов п. 6 договору позики від 28.03.2016 року. 
З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача без надання будь - яких доказів є такими, що не заслуговують на увагу. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 вересня 2020 року.

       Судді                                                         А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай