ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року	Львів	Справа № 260/1556/19 пров. № А/857/5809/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                         Матковської З.М.,
суддів:                                                            Бруновська Н.В., Кузьмича С.М., 
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року у справі №260/1556/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) (головуючий суддя Микуляк П.П., у м. Ужгород, повний текст складений 14.04.2020 року), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Закарпатській області в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19 лютого 2019 року №Ф-3160-50У.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наприкінці 2019 року позивач дізнався, що ГУ ДФС у Закарпатській області направило до Ужгородського МВ ДВС для примусового виконання Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3160-50У, яка винесена 19.02.2019 р. Головним управлінням ДФС у Закарпатській області. 
Вважає, що вимога про сплату боргу № Ф-3160-50У є протиправною та такою, що прийнята з порушенням норм діючого законодавства, оскільки позивач не відноситься до осіб, зобов`язаних самостійно нараховувати та сплачувати ЄСВ, звітність з цього збору до контролюючих органів про самостійне нарахування зобов`язань не подавав, перевірка позивача на предмет нарахування зобов`язання з ЄСВ не проводилися, відтак така вимога підлягає скасуванню.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року адміністративний позов задоволений в повному обсязі. Скасовано вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 19.02.2019 р. №Ф-3160-50У.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування апеляційної скарги покликається на доводи, які були викладені у відзиві на позовну заяву, однак не були враховані судом першої інстанції при прийнятті судового рішення. Крім того звертає увагу суду апеляційної інстанції до того, що позивачем було самостійно подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та нарахованого єдиного внеску за 2017-2018 роки, яким самостійно нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами. Наголошує на тому, що позивачем самостійно було подано декларацію про отримання доходів від здійснення підприємницької діяльності. Відтак вважає, що правомірно була винесена оскаржувана вимога. Звертає увагу, апеляційного суду на той факт, що вимога про сплату боргу формується самостійно у випадку на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, якщо такий платних має на кінець календарного місяця, а тому висновки про проведення обов`язкової камеральної перевірки є безпідставними.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.
Зважаючи на положення ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для її належного розгляду, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, а їх участь у судовому засіданні не визнана обов`язковою.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач перебуває на обліку в Головному управління ДФС у Закарпатській області, як фізична особа-підприємець з 20.11.2014 року на загальній системі оподаткування та є платником єдиного соціального внеску відповідно, про що свідчать дані податкового обліку та реєстрів, що відображені у єдиній інформаційній системі контролюючого органу.
Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань позивач мав статус фізичної особи-підприємця з 19.11.2014 року по 23.09.2019 року, тобто в 2019 році був платником єдиного внеску у розумінні п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
19 лютого 2019 року відповідачем винесено відносно позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від № Ф-3160-50У у розмірі 18276,72 грн.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування ЄСВ контролюючим органом можливе лише за наслідками проведеної перевірки, в іншому випадку таке нарахування є  неправомірним, оскільки не ґрунтується на показниках первинних документів господарської діяльності, а є фактично припущенням відповідача про розмір зобов`язання платника.
Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції невірними, такими що суперечать нормам матеріального та процесуального права та обставинам справи з огляду на наступне. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.08.2010 № 2464 (далі - Закон України № 2464).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України №2464, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
За приписами ст. 4 Закону України №2464 платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄВ) є, зокрема, фізичні особи - підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.
Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України № 2464).
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Згідно ч. 12 ст. 9 Закону України №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави суду дійти висновку, що недоїмкою по єдиному соціальному внеску є не лише своєчасно несплачена самостійно визначена платником сума, але й сума єдиного внеску самостійно ненарахована платником. При цьому, у разі неотримання доходу чи нездійснення діяльності у звітному періоді, платник зобов`язаний нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі мінімального страхового внеску. У разі самостійного не нарахування платником належної до сплати суми єдиного внеску, недоїмкою вважається мінімально визначена законом сума.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 25 Закону України №2464, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
10.06.2016 набрав чинності наказ Міністерства фінансів України від 07.04.2016 за №422 «Про затвердження Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Наказ №422).
Відповідно до Наказу №422 оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами Державної фіскальної служби України в інформаційній системі органів ДФС. Для обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються інтегровані картки платників (далі - ІКП) за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.
Наказ №422 визначає порядок: ведення ІКП та здійснення контролю за коректністю інформації при відкритті/закритті ІКП в інформаційній системі ДФС; відображення в ІКП показників щодо податкових зобов`язань, визначених самостійно платниками податків та контролюючими органами у випадках, не пов`язаних із порушенням податкового законодавства; перенесення до ІКП визначених за результатами контрольно-перевірочної роботи сум грошових зобов`язань, податкових, митних та інших платежів та методи контролю відповідності показників результатів даним ІКП; відображення в ІКП сум погашення податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску, розстрочення (відстрочення) зобов`язань (боргів), а також списання податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску; перенесення до ІКП результатів адміністративного та/або судового оскарження рішень органів ДФС та методи контролю достовірності відповідних показників.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з відомостей з інформаційної системи «Податковий блок» та згідно з витягом з ІКП, в позивача наявна недоїмка по єдиному внеску в загальному розмірі 18276, 72 грн.
Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).
Відповідно до пункту 4 розділу 6 Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що зміст вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.
Апеляційний суд наголошує на тому, що оскаржувана вимога винесена на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу з огляду на наявність на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску, як передбачено Інструкцією №449, а вказані судом першої інстанції висновки про те що вони не підтверджують суми виплат (доходу) є необґрунтованими, оскільки дана вимога стосується сплати єдиного соціального внеску незалежно від отриманого доходу особи, яка проводить підприємницьку діяльність, яку позивач здійснював.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що формування вимоги про сплату ЄСВ можливе лише за наслідком перевірки чи подання звітності є помилковим, оскільки у випадку позивача нарахування відбулось через наявність недоїмки зі сплати ЄСВ, яка не сплачена, а не у зв`язку з донарахування внеску на підставі документальної перевірки. 
Апеляційний суд, зазначає, що аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується не лише на підставі актів документальних перевірок. Відображення в інформаційній системі фіскального органу даних про наявність у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску є самостійною і достатньою підставою для формування вимоги про сплату боргу.
Отже, оскільки в інформаційній системі податкового органу було відображено мінімальну суму страхового внеску, яку зобов`язаний сплатити позивач. Тоді як за результатами документальної перевірки податковий орган може визначити розмір єдиного внеску зі суми отриманого позивачем доходу за вказаний період. В такому випадку розмір необхідного до сплати єдиного внеску буде визначатись як різниця між сумою донарахованого платежу і мінімальною сумою єдиного внеску.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що контролюючим органом правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19 лютого 2019 року №Ф-3160-50У відповідно до облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів на підставі Закону України № 2464 та Інструкції №449.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.
Судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 317 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області – задовольнити. 

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року у справі №260/1556/19 – скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	С. М. Кузьмич 	
Повне судове рішення складено 31.07.2020р.